Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. ThLic. Drahomír Suchánek, Ph.D., Th.D.
doc. PhDr. Václav Drška, Ph.D.

CÍRKEVNÍ DĚJINY

Antika a středověk

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5348. publikaci

Recenzovali:
prof. PhDr. Marie Bláhová, DrSc.
PhDr. ThLic. Marek Matějek, Ph.D., Th.D.
PhDr. Jiří Pavlík, Ph.D.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Vyobrazení na obálce: Papež Řehoř I. Veliký, inspirovaný Duchem svatým v podobě holubice
(miniatura z tzv. Registrum Gregorii, konec 10. století)
Počet stran 432
Vydání 1., 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Photo © commons.wikimedia.org

ISBN 978-80-247-3719-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-8848-7 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8849-4 (ve formátu EPUB)

rodičům

Úvod

Podat historický obraz křesťanství od prvopočátků malé skupiny Ježíšových učedníků v prostředí jeruzalémské církve až po dominantní postavení pozdně středověké autority představuje komplikovaný a obtížný úkol. Předně se jedná o téma, které nejednou přesahuje čistě odborný rámec bádání. Církev v průběhu svých dějin ovlivňovala utváření lidské společnosti a tento její odkaz se přenáší do pozitivního i negativního hodnocení mnoha momentů dějin až do dnešních dnů. Současně platí, že po značnou část antiky a středověku nebylo možné striktně od sebe oddělit církevní a světské záležitosti. Proto i samo vymezení problému nabízí širokou škálu možností, a záleží na každém pisateli, jak hluboké propojení politických, sociálních, kulturních a intelektuálních pohledů upřednostní. Ten, který přináší tato publikace, si proto neklade žádný nárok na autoritativnost a neočekává, že bude přijat všemi čtenáři bez námitek a kritiky. Autoři mohou pouze deklarovat, že se pokusili vytvořit vyvážené, věcné a konfesně nezatížené podání církevních dějin, které odráží současný stav historického bádání a většinový pohled zainteresovaných odborníků.

První díl Církevních dějin, který je široké čtenářské obci předkládán, přestavuje pokus o prezentaci církevního vývoje od vyčlenění křesťanských skupin z židovské společnosti až po období konce středověku, kdy se dosud jednotná křesťanská společnost přiblížila na konci 15. století k reformačnímu zlomu. Kniha v sobě spojuje dvě hlavní ambice – jednak přiblížit co neúplnější pohled na problematiku církevních dějin a zodpovědět všechny základní otázky, včetně témat jinak opomíjených, jako je rozbor křesťanských herezí, misijní problematika či přehled církevní struktury. Současně by chtěla být kvalitní studijní pomůckou pro všechny tuzemské zájemce o církevní dějiny. Přes značnou šíři problematiky jsme se snažili o co největší komplexnost. V rámci svých schopností a technických možností této knihy jsme se chtěli dotknout všech zásadních momentů církevních dějin ve sledovaném období a podat k nim příslušný výklad. S ohledem na charakter knihy a téměř nevyčerpatelné množství různých tematických okruhů však nebylo možné dosáhnout ideálního a vyčerpávajícího výsledku. V mnoha ohledech jsou dílčí oblasti církevních dějin pouze naznačeny a popsány, popřípadě zůstávají některé aspekty zcela pominuty. Zasvěcenému čtenáři se tak může jevit náš pohled na vybranou problematiku zploštělý či příliš zjednodušený. V tomto případě nám nezbývá než požádat o shovívavost a nadhled, které každé přehledové dílo tohoto směřování vyžaduje.

Kniha je rozdělena do pěti hlavních oddílů, které mapují církevní vývoj až do konce středověku. V první časti je představena počáteční fáze křesťanského starověku zahrnující období od utváření prvních židokřesťanských komunit po legalizaci křesťanského náboženství na počátku 4. století. Ve druhém oddílu se zájem soustředil na dobu od utváření říšské církve, přes christianizaci germánského světa až po konec karolínské doby. Třetí úsek byl vyhrazen období od 10. do konce 12. století, kdy se křesťanství utvářelo ve víru bojů mezi císařskou a papežskou autoritou. Čtvrtá část se koncentruje na vrchol papežské moci ve 13. století, následovaný závěrečným pátým oddílem charakterizovaným érou tzv. avignonského papežství a konciliarismu ve 14., respektive 15. století.

Při vymezování jednotlivých částí jsme po jistém váhání dali přednost chronologickému hledisku a principu plynulé narace, což způsobilo určité těžkosti. Až do okamžiku rozdělení východní a západní církve bylo možné sledovat osudy křesťanství jako jednoho, byť diferencujícího se celku. Poté však jsme byli nuceni zvolit úhel, pod kterým povedeme další výklad, nemělo-li být dílo rozbito na řadu dílčích, vzájemně nepropojených kapitol. Dali jsme tedy přednost pohledu, jenž položil těžiště na římskou církev, a ostatní křesťanská společenství sledujeme jen potud, pokud jejich osudy nějak souvisely s latinským světem. Jsme si vědomi zřejmé konzervativnosti a tradičnosti tohoto přístupu i rizika jeho kritiky. Uvádíme proto, že jsme se pro takovou koncepci rozhodli jen proto, že ji z kulturních i historicko-geografických důvodů považujeme za bližší čtenáři a nechceme jí přisuzovat jakoukoliv hodnotově hierarchickou funkci. Navíc bude tento nedostatek napraven ve druhém díle této práce, jenž bude sledovat období od reformace k dnešní době a kde bude věcné hledisko naopak přirozeným způsobem zpracování látky. K řadě témat, na něž se nyní nedostalo, se bude možné vrátit a získají tak místo, které jim pro jejich význam náleží.

Publikace cíleně směřuje ke studentům vysokoškolských humanitních oborů (historie, religionistika, humanistika, politologie, společenské vědy), dále ke studentům teologických oborů, popřípadě jako studijní pomůcka pro studenty právnických oborů. Nemenší význam lze předpokládat i pro širší veřejnost, jelikož oblast církevních dějin není v dostatečné míře v tuzemské literatuře zpracována. Toto vymezení cílové skupiny adresátů knihy vedlo autory k rozhodnutí specifickým způsobem pracovat s odkazovým aparátem. Zcela záměrně a s plným vědomím, že to může vyvolat kritiku, jsme se rozhodli důsledně odkazovat na zdroje buď přímo tuzemské provenience, popřípadě zahraniční odborné texty, které byly do českého jazyka přeloženy. Důvod takového postupu byl dvojí. Kniha by měla tvořit pomůcku pro další studium tam, kde je přehled tématu stručný či náznakový. Čtenář by měl mít reálnou šanci se k rozvíjející literatuře dostat a pracovat s ní. Standardní odkazování na klíčové práce k tématu, které však nelze buď z technických, či jazykových příčin reálně využít, jsme považovali za kontraproduktivní. Stejně závažný důvod však tvořila i snaha poukázat na vývoj tuzemské církevní historiografie, a to především po roce 1989, jakož i na množství překladů, které církevní dějiny rozvíjejí. Tato publikace by chtěla prokázat, že i přes pochopitelné limity lze v českém prostředí nalézt značné množství velmi kvalitních a vědecky fundovaných prací.

Navzdory množství kvalitní tuzemské odborné literatury s církevně-historickou tematikou zůstává skutečností, že po roce 1989 nebyl dosud v české historiografii vytvořen přehled obecných církevních dějin, který by nepodléhal konfesním tendencím a prezentoval výsledky bádání moderní doby. Rozsahem i hloubkou myšlenek zůstávají českému čtenáři stále k dispozici především dvě vznikem již starší díla – třísvazkové Dějiny katolické církve Jaroslava Kadlece a nepřehlédnutelná práce Dvanáct století církevních dějin autorů Rudolfa Říčana a Amadea Molnára. V obou případech nelze ani v nejmenším zpochybnit odborné kvality autorů a jejich dobrou vůli předložit vědecky fundovaná díla. Současně však nelze zamlčet, že jejich konfesní příslušnost – u Kadlece katolická, u Říčana s Molnárem protestantská – výrazně determinovala jejich priority a interpretace. Modernější tuzemské práce, které by zahrnovaly celé období církevních dějin, však stále scházejí, popřípadě kvality výše uvedených „klasických“ prací nedosahují (např. dosti nevyvážené práce Příručka církevních dějin Pavla Mráčka či Církevní dějiny Radomíra Malého).

Nedostatečná domácí produkce byla po roce 1989 částečně doplněna překladovou literaturou. V několika případech se jedná o práce solidní odborné kvality přinášející poměrně objektivní a nezaujatý pohled (např. August Franzen Malé církevní dějiny, Roland Fröhlich Dva tisíce let dějin církve, Michele Maccarrone Církevní dějiny či Günter Stemberger a kol. 2000 let křesťanství). Nelze však zcela přehlédnout, že tyto práce vycházejí ze zřetelných konfesních pozic (Franzen, Fröhlich, Maccarrone), popřípadě netvoří ucelený a provázaný text (Stemberger). Řada dalších prací je příliš stručných (Peter Pawlowsky Křesťanství v proměnách dvou tisíciletí či Stephen Tomkins Stručné dějiny křesťanství), popřípadě svým zaměřením nesměřují k podání odborně přehledného a strukturovaného díla (Paul Johnson Dějiny křesťanství). Ostatně i tyto skutečnosti byly významným motivačním faktorem k sepsání této knihy.

Po technické a formální stránce je předkládaná práce členěna do tří úrovní textu. Hlavní dějová a interpretační osa je prokládána doplňujícím a rozvíjejícím textem, který je rovněž graficky odlišen menším formátem písma. U důležitých dějinných momentů je text dokumentován poukazy na základní prameny, jež jsou umístěny do orámovaných konvolut. Tam, kde již existoval relevantní překlad pramene do českého jazyka, se autoři nepokoušeli o vlastní varianty překladu a použili již existující formu. V případech absentujícího překladu je uváděna pramenná citace přeložená z originálu. Samotný text je po obsahové stránce v každé z pěti knih členěn trojím způsobem. První kapitoly jsou věnovány politickým a společenským aspektům, druhý oddíl akcentuje organizační a strukturální pohled na církevní organismus a poslední část se soustřeďuje na ideové, intelektuální a kulturní momenty života církve.

Žádné dílo, a pochopitelně ani toto, není jen výsledkem práce autorů. Chtěli bychom proto poděkovat pracovníkům nakladatelství Grada Publishing za jejich vstřícný a trpělivý přístup a velkorysost, s jakou akceptovali finální verzi textu, jež svým rozsahem zcela překonala původní záměr. Vděčni jsme za laskavé přehlédnutí textu a podnětné připomínky paní prof. PhDr. Marii Bláhové, DrSc., doc. PhDr. Daně Pickové, CSc., ThLic. PhDr. Markovi Matějkovi, Ph.D., Th.D. a PhDr. Jiřímu Pavlíkovi, Ph.D. Za pochopení a podporu děkuje též všem našim kolegům, a především rodinám.

Kniha I.

1. Zrod křesťanství a raná církev

Dějiny křesťanství jsou neodmyslitelně spjaty s židovstvím,1 a přestože se v průběhu 1. století obě náboženství rozešla, nelze tuto skutečnost na počátku vylíčení církevních dějin opomenout. Ježíšovi učedníci a stoupenci, kteří ho přijali jako Bohem přislíbeného zachránce židovského národa, zahajovali svoji veřejnou činnost s jednoznačným cílem – získat zbytek židovské společnosti na svoji stranu a přesvědčit náboženské vůdce židovského národa o Ježíšově božském poslání, mesianismu.2 Navazovali tak na způsob hlásání samotného Ježíše, který až na několik výjimek soustředil své působení na židovskou Palestinu. Bylo by tudíž mylné hovořit na počátku křesťanských církevních dějin o zakládání nového náboženství, jež by mělo konkurovat judaismu, či se dokonce vůči němu vymezovat.

První stoupenci Ježíšova učení byli židovského původu a chápali Ježíšovo poslání v kontextu náboženské tradice a praxe judaismu. Zůstali součástí židovské společnosti, účastnili se tradičních náboženských úkonů, navštěvovali jeruzalémský chrám a zvěst o Ježíši (tzv. evangelium) šířili mezi židovským obyvatelstvem. Byť se historik nemá pouštět do spekulací, dovolíme si vyjádřit přesvědčení, že případný úspěch Ježíšových stoupenců by zřejmě znamenal, že by zmizel i důvod k sepsání této knihy. Judaismus by přijetím Ježíše jako Bohem slíbeného Mesiáše dosáhl svého náboženského završení a v pozměněné podobě by následně existoval dále. Pravděpodobně by se ale nestal celosvětovým náboženstvím, které proniklo do většiny oblastí Římské říše a zasáhlo široké společenské vrstvy. Je logickou otázkou, zda by se judaismus, byť zásadním způsobem ovlivněný Ježíšovým učením, dokázal otevřít podnětům římského a řeckého světa, respektive zda by tak rychle opustil své náboženské zásady a osvědčené zvyklosti.

1.1 Boj o duši židovského národa

Křesťanská církev,3 jakožto od judaismu oddělená a samostatně se vyvíjející náboženská skupina, vznikla v reakci na neúspěch reformovat judaismus. Ježíšovi učedníci nepřesvědčili o své pravdě většinu židovské společnosti a naopak se ocitli v pozici nežádoucí sekty, proti níž začaly židovské náboženské i společenské autority tvrdě zasahovat. Centrem Ježíšových vyznavačů zůstal po jistý čas Jeruzalém, kde se po několika veřejných vystoupeních apoštolů podařilo získat asi pět tisíc stoupenců.4 Tento úspěch sice skýtal určitou naději na rychlé rozšíření, židovští náboženští představitelé však záhy zasáhli. Příčinu nevraživosti je třeba hledat především v aktivitách tzv. helénistických Židů, kteří přišli do Jeruzaléma z oblastí mimo Palestinu a nebyli ochotni důsledně dodržovat dosavadní náboženskou praxi judaismu. Vycházeli z předpokladu, že Ježíšovým příchodem mnohé rituální příkazy a zákazy i právní ustanovení pozbývají své platnosti a není nutné v plnosti dodržovat závazky tzv. Mojžíšova zákona.5 Jejich tlak na změnu života a větší otevřenost musely vyvolávat napětí i mezi samotnými jeruzalémskými křesťany, z nichž se většina ještě nemínila rozejít s náboženskou praxí svého národa. Rané křesťanské prameny dosvědčují spory v jeruzalémské církvi, které museli apoštolové urovnat kompromisem ve prospěch helénistů.6 K dalšímu eskalování sporů však již nedošlo, neboť proti helénistům tvrdě zasáhla židovská správa.

Veřejné vystoupení jednoho z předáků helénistických křesťanů jménem Štěpán vyvolalo mezi židovským obyvatelstvem značné pobouření, jež následně vedlo k jeho smrti ukamenováním. Štěpán se stal prvním křesťanským mučedníkem a zároveň došlo k pronásledování dalších Ježíšových stoupenců. Prameny naznačují, že odejít z Jeruzaléma i dalších částí Palestiny museli především helenizovaní křesťané, zatímco apoštolové a další palestinští křesťané byli většího zásahu uchráněni.7 Jeruzalémská církevní obec se početně zmenšila, stala se však jednotnější, a současně se křesťané rozšířili do dalších oblastí. Nové křesťanské skupiny se vytvořily zejména v syrských městech, čímž křesťanství získalo další dynamiku rozvoje.8 V Palestině se vzedmutá situace uklidnila po roce 36, kdy nový římský správce Sýrie Lucius Vitellus, pod nějž spadala i Palestina, odvolal z úřadu oba hlavní strůjce Ježíšovy smrti – judského prokurátora Pontia Piláta a jeruzalémského velekněze Josefa Kaifáše.

Novým centrem helénistických židokřesťanů se stala syrská Antiochie, kde vznikla početná církevní obec. Její styl života se již zjevně lišil od zbytku židovských skupin ve městě, takže se na ni začalo pohlížet jako na novou náboženskou společnost. Není náhodou, že právě zde získali Ježíšovi stoupenci své budoucí označení – kristovci neboli křesťané. Nebáli se oslovovat i nežidovské skupiny a jejich počet rychle rostl.9 O šíření křesťanství nejsme detailně informováni, přesto se muselo jednat o dynamický proces, což potvrzuje existence křesťanských obcí v mnoha městech od Sýrie přes Malou Asii, Egypt až po Řecko. Podstatná část zpráv o misijním působení Ježíšových učedníků je spojena s činností aktivní skupiny, v jejímž čele stál Pavel (Saul, dle katolické tradice také Šavel) z Tarsu. Tento muž zpočátku nahlížel na křesťany jako na nebezpečnou sektu a byl svědkem zásahu náboženských autorit v Jeruzalémě, který připravil o život Štěpána. Po osobní náboženské zkušenosti, při níž se mu měl zjevit Ježíš Kristus, změnil svůj přístup a stal se horlivým stoupencem nového náboženství. Po několikaletém působení v Sýrii a zajordánské Arábii se plně oddal hlásání zprávy o Ježíšově mesiášství a se svolením apoštolů podnikl celkem tři rozsáhlé misionářské cesty.10 Ačkoliv jako Žid směřoval své hlásání především do řad židovských souvěrců roztroušených v diaspoře mezi Malou Asií a Řeckem, stále častěji byl úspěšnější u sympatizantů judaismu než u samotných Židů. Aby udržel jejich zájem a vyšel vstříc jejich potřebám, toleroval Pavel jejich neochotu přijmout s vírou v Ježíšovo poslání (evangelium) i předchozí závazky předježíšovského judaismu. Pavlem zakládané skupiny proto nelze přiřadit k židovskému křesťanství, neboť v nich postupně převážil počet tzv. pohanokřesťanů.

Pavlovo působení se může jevit jako boj uvnitř samotného židovství o to, komu se podaří oslovit početnou skupinu pohanů nazývaných „bohabojní“, kteří chovali k judaismu mnohé sympatie, ale odmítali přijmout závazky nutné k plnému přijetí židovského náboženství (obřízka, přijetí příkazů tzv. Mojžíšova zákona). Pavel z teologických i praktických důvodů zastával „liberálnější“ přístup: základem je víra v Ježíše jako Bohem poslaného zachránce – Mesiáše, který vykoupil hříšné lidstvo a založil novou smlouvu mezi Bohem a lidmi. Pravidla, jež zavazovala v dřívějším předježíšovském období, již nemohou být nezbytnou podmínkou ke vstupu do církve, tj. do okruhu Ježíšových následovníků.11 Ve stejném duchu působila bezpochyby řada dalších misionářů. V rámci rozrůstajícího se společenství křesťanů se tak utvářely dva hlavní proudy – židokřesťanský a pohanokřesťanský, které se postupně začaly v pohledu na jednotlivé otázky křesťanství odlišovat.

Palestinské křesťanství se muselo vyrovnat se skutečností, že helénistická křesťanská misie dosáhla výraznějších výsledků než židokřesťanská. Aktivity Pavlovy skupiny narážely na kritiku křesťanů, kteří přišli do Antiochie z Judska a nalezli tam křesťanskou obec nedodržující většinu tradičních pravidel židovského náboženství. Vzniklé rozepře se rychle přenesly do Jeruzaléma, kde se k otázce začlenění nežidovských křesťanů v Sýrii a dalších oblastech římského světa měly vyslovit hlavní křesťanské autority. Vše se odehrávalo za situace, kdy palestinští křesťané prožili po roce 41 další vlnu pronásledování, která stála život jednoho z vůdčích mužů – apoštola Jakuba Zabedea –, a další apoštol Petr na poslední chvíli unikl z vězení.12 Propast mezi židokřesťany a zbytkem židovského národa se dále rozšiřovala a bylo zásadní otázkou, zda by případné omezení života pohanokřesťanských obcí neznamenalo pro další rozvoj církve zásadní překážku.

Citlivou otázku řešili mezi lety 48 a 49 apoštolové a další křesťanští předáci. Výsledkem se stal oboustranně přijatelný kompromis, který uznal dosavadní způsob života pohanokřesťanů a vyňal je z povinnosti zachovávat židovské zvyklosti. Současně ale stanovil několik zásad, jež měli nežidovští křesťané dodržovat, aby nevzbuzovali u židokřesťanů pohoršení. Jednalo se o zákaz účasti na pohanských obětních slavnostech, konzumace masa udušených zvířat a zachovávání mravních zásad v oblasti sexuální morálky a příbuzenských sňatků. Apoštolům se bezpochyby jednalo o to, aby nedošlo k omezení úspěšného šíření křesťanství mimo Palestinu, ale současně chtěli zachovat možnost klidného soužití nově získaných křesťanů s jejich židovskými spolubratry. Ve prospěch Pavla a jeho stylu působení mezi pohanokřesťany vystoupil apoštol Petr, jehož slovo mělo značnou váhu.13 Nebyla to náhoda, neboť právě Petr prosadil nedlouho předtím přijetí do křesťanského společenství prvního nežidovského člena, a to navíc z řad římské vojenské správy.

Křest setníka Kornélia

„V Cesareji žil nějaký muž jménem Kornélius, důstojník pluku, zvaného Italský. Byl to člověk zbožný, s celou svou rodinou věřil v jediného Boha, byl velmi štědrý vůči židovskému lidu a pravidelně se modlil k Bohu. Ten měl kolem třetí hodiny odpoledne vidění, v němž jasně spatřil Božího anděla, jak k němu vchází a volá na něj: ‚Kornélie! […] Bůh přijal tvé modlitby a almužny a pamatuje na tebe. Vyprav hned posly do Joppe, ať sem přivedou Šimona, zvaného Petr.‘ […] Druhého dne, právě když se blížili k městu, vyšel Petr za poledne na rovnou střechu domu, aby se modlil. Pak dostal hlad a chtěl se najíst. Zatímco mu připravovali jídlo, upadl do vytržení mysli: Vidí, jak se z otevřeného nebe cosi snáší; podobalo se to veliké plachtě, kterou spouštějí za čtyři cípy k zemi. Byly v ní všechny druhy živočichů: čtvernožci, plazi i ptáci. Tu k němu zazněl hlas: ‚Vstaň, Petře, zabíjej a jez!‘ Petr odpověděl: ‚To ne, Pane! Ještě nikdy jsem nejedl nic, co poskvrňuje a znečišťuje.‘ Ale hlas se ozval znovu: ‚Co Bůh prohlásil za čisté, nepokládej za nečisté.‘ Zatímco Petr úporně přemýšlel, co to jeho vidění může znamenat, podařilo se Kornéliovým poslům nalézt Šimonův dům. […] Petr je zavedl dovnitř a nechal je u sebe přes noc. Hned druhého dne se s nimi Petr vydal na cestu a ještě několik bratří z Joppe ho doprovázelo. Nazítří přišli do Cesareje. Kornélius je očekával a spolu s ním jeho příbuzní a nejbližší přátelé. […] Za rozhovoru vešli dovnitř a Petr shledal, že je tam shromážděno mnoho lidí. Promluvil k nim: ‚Dobře víte, že Židům není dovoleno stýkat se s pohany a navštěvovat je. Mně však Bůh ukázal, abych si o žádném člověku nemyslel, že styk s ním poskvrňuje nebo znečišťuje. […] Nyní skutečně vidím, že Bůh nikomu nestraní, ale v každém národě je mu milý ten, kdo v něho věří a činí, co je spravedlivé. […] A uložil nám, abychom kázali lidu a dosvědčovali, že je to on, koho Bůh ustanovil za soudce živých i mrtvých. Jemu všichni proroci vydávají svědectví, že pro jeho jméno budou odpuštěny hříchy každému, kdo v něho věří.‘ Ještě když Petr mluvil, sestoupil Duch svatý na všechny, kteří tu řeč slyšeli. Bratří židovského původu, kteří přišli s Petrem, žasli, že i pohanům byl dán dar Ducha svatého. […] A Petr dal pokyn, aby byli pokřtěni ve jménu Ježíše Krista. Potom jej pozvali, aby u nich zůstal několik dní.

[…] O tom, že i pohané přijali slovo Boží, dověděli se apoštolové a bratří v Judsku. Když přišel Petr do Jeruzaléma, začali mu bratří židovského původu vyčítat: ‚Navštívil jsi neobřezané lidi a jedl s nimi!‘ A tak jim to Petr začal po pořádku vysvětlovat. […] ‚Jestliže tedy jim Bůh dal stejný dar jako nám, když uvěřili v Pána Ježíše Krista, jak jsem já v tom mohl Bohu bránit?‘ Po těch slovech bratří už nic nenamítali, ale velebili Boha: ‚Tak i pohany povolal Bůh k pokání, aby dosáhli života!‘“

Zdroj: Sk 10–11.

Zachování základních židovských předpisů vyšlo z návrhu nového představeného jeruzalémské křesťanské obce Jakuba, zvaného „bratr Páně“, který v dalších letech představoval nezpochybnitelnou autoritu palestinského křesťanství. Pod jeho vedením si palestinští křesťané navenek zachovali tradiční ráz skupiny stále integrované do židovské většiny. Aniž bychom znali detaily, rané prameny dosvědčují, že se Jakub těšil značné úctě i mezi samotnými Židy, čímž udržoval živou naději, že se křesťanům nakonec podaří přesvědčit o správnosti své věci i zbytek židovské společnosti.14 Naopak apoštol Petr opustil Jeruzalém a Palestinu a svoji další činnost spojil s misiemi a upevňováním křesťanských obcí v rámci Římské říše.

V jistém smyslu můžeme vidět, že rané křesťanství bylo od svého počátku poměrně pluralitní a obsahovalo pestrost přístupů. Dynamický rozvoj a stále se zhoršující komunikace se špičkami židovského národa však přispívaly k dalšímu omezování židovských náboženských forem. Zásadní střetnutí uvnitř židovské společnosti proběhlo v šedesátých letech 1. století, kdy se proti palestinským křesťanům zvedla vlna odporu ze strany židovských autorit. Nenávratnou ztrátu představovala násilná smrt Jakuba, který se stal obětí stupňujícího se židovského radikalismu.15 Židovská společnost procházela procesem očekávání změn, v nichž se mísily náboženské a politické motivace, a začala se tvrdě vymezovat proti všem cizím prvkům. Křesťané představovali jen malou část oblasti jejich zájmu, mnohem významnějším se stal konflikt s římskou správou. V důsledku necitlivé náboženské politiky tehdejšího judského správce Gessia Flora vypuklo rozsáhlé židovské povstání, které na několik let uvrhlo Palestinu do víru krvavých bojů. Římané k potlačení odporu nasadili početné vojenské síly a po dlouhém obléhání dobyli také Jeruzalém. Namísto nového počátku židovské samostatnosti přišla nenávratná tragédie židovského národa, který ztratil více než jeden milion příslušníků a další statisíce se rozptýlily do okolních zemí. Židovská válka zasáhla rovněž do náboženských poměrů, neboť vítězný vojevůdce Titus nechal zničit jeruzalémský chrám, čímž ztratili Židé centrum svého náboženského života.16

Křesťané zůstali válečných pohrom do značné míry ušetřeni, neboť setrvali stranou politických a mocenských záležitostí. Jakkoliv se většina z nich stále hlásila k vyvolenému lidu a cítila se být součástí židovského národa (etnicky i duchovně), až na výjimky nepodpořili povstání Židů proti římské správě. Křesťané nesouhlasili s politickými ambicemi židovského národa a věrni Ježíšovu učení zdůrazňovali spíše duchovní a náboženské priority. Dalších událostí se přímo nezúčastnili, protože významná část z nich se v předchozím období stáhla z Jeruzaléma a okolí do útočiště v zajordánském městě Pela. Po ukončení války se někteří do Jeruzaléma vrátili, původní síla palestinských křesťanů se však již nikdy neobnovila. Židé jim vytýkali, že je v boji proti Římanům nepodpořili, a oni sami postupně ztráceli kontakt s dalšími proudy křesťanství.17 V průběhu dalších desetiletí se palestinští křesťané přeměnili v nepříliš početné skupiny tzv. nazorejců a ebionitů, které na jedné straně odmítaly další helenizaci křesťanství a zachovávaly věrnost židovské tradici, současně ale přijetím Ježíše jako Mesiáše nemohly nalézt cestu zpět k židovské majoritě.18

Rovněž Židé v důsledku vojenské katastrofy museli zásadním způsobem přehodnotit své náboženské a společenské priority. Po ztrátě chrámu nebylo možné přinášet v Jeruzalémě oběti a náboženský život soustředěný na veřejně manifestované projevy zbožnosti se vytratil. Místo něj se zrodil tzv. rabínský judaismus, který kladl důraz na soukromou zbožnost, soustředěnou do jednotlivých rodin a místního společenství – synagogy. Židovští náboženští představitelé museli pokořenému národu pomoci nalézt sebevědomí a poškozenou identitu. Neváhali proto jasně stanovit všechny důležité zásady židovského náboženství a právního života a tvrdě se vymezit proti všem cizím prvkům. Právě v době po zničení chrámu je s konečnou platností dotvořen závazný kánon posvátných knih judaismu, tzv. palestinský tenach, a vznikají sbírky židovské tradice a práva.19

Formálně se s trvalou platností rozcházejí i cesty judaismu a křesťanství. Židé se od Ježíšových následovníků zřetelně distancovali a narůstal vůči nim odpor a pronásledování. Názornou ukázku představoval soubor osmnácti prosebných modliteb Šmone esre, který byl v této době připojen ke každodenní modlitbě Židů. Ve dvanáctém požehnání nazývaném birkat ha-minim zaznívá prokletí heretiků, které bylo na konci 1. a ve 2. století spojováno s vyloučením židovských sektářů, k nimž náleželi především Kristovi vyznavači. Židé prosili Boha, aby nechal ihned zaniknout nazorejce (nocrím) a kacíře (minim), které lze ztotožnit s židokřesťanskými skupinami.20

Konfrontace a odcizení obou skupin dokládají rovněž texty křesťanských spisů z konce 1. a začátku 2. století, z nichž některé byly později zařazeny mezi posvátné novozákonní knihy. Vyznačují se jasným odmítnutím židovství a kritikou jejich zaslepenosti. Pokud uvážíme, že křesťanství vyšlo z židovských kořenů a judaistická tradice prostupovala velkou část jeho příslušníků, zůstává až nepochopitelná neustálá kritika a odsouzení, které se na Židy snáší. Pochopíme to pouze s ohledem na tvrdý postup samotných Židů, kteří chápali křesťany jako nebezpečnou sektu, která by mohla otřesenému judaismu po prohrané židovské válce dále uškodit. Vzájemnou averzi podporovalo mnoho dalších prvků, o nichž bude ještě řeč. Základní skutečnost však již přehlédnout nešlo – cesty židovství a křesťanství se jednou provždy rozešly.21

1.2 Rozvoj křesťanství v 1. a 2. století

Křesťanství se v průběhu 1. století rozšířilo do mnoha regionů východní části Římské říše a proniklo rovněž do významných měst Západu včetně metropole Říma. Značnou zásluhu na dynamickém rozmachu křesťanství měli aktivní misionáři v čele s Pavlem z Tarsu, kteří naplňovali jeden z hlavních rysů raného křesťanství – misijní zápal a horlivost. Dílčí informace o postupu misií máme jednak prostřednictvím Skutků apoštolských, v nichž je vylíčeno asi dvacet prvních let křesťanství po Ježíšově smrti. Další zprávy lze mezi řádky vyčíst z Pavlových listů, které zasílal do vybraných křesťanských obcí po Římské říši. O většině misijních akcí ale žádné informace nemáme a pouze pozdější křesťanská tradice potvrzuje založení mnohých církevních obcí ještě v době života apoštolů, popřípadě jejich žáků. Typickou ukázkou může být církevní komunita v Římě, která vznikla již na počátku čtyřicátých let 1. století. Skládala se většinou z židokřesťanů a musela být poměrně aktivní, což dokládá pozoruhodný záznam z životopisu císaře Klaudia (Claudius), který zachytil historik Suetonius. Podle jeho líčení byl císař nucen zakročit proti pobouření, jež uvnitř společenství římských Židů vyvolal spor o nějakého Chresta.22 Římské úřady nerozuměly podstatě sporu, vnímaly ho ale jako nežádoucí narušování pořádku, a mnoho Židů muselo Řím opustit. Příběh nepřímo odkazuje na spory mezi Židy a křesťany a prokazuje, že křesťané tvořili nepřehlédnutelnou část židovské komunity, a to ještě dříve, než k nim dorazili misionáři z Pavlova okruhu.

Křesťanské prameny rovněž zaznamenávají Pavlovu osobní návštěvu Říma, byť důvody nebyly přímo spjaty s misiemi jako spíše s nutností obhájit svoji činnost před římskými úřady. Po propuštění z vyšetřovací vazby začal vyvíjet aktivity a přispěl k dalšímu posílení místní církevní obce.23 Římské křesťanství je ale neméně výrazně spjato s dalším křesťanským předákem – apoštolem Petrem. S výjimkou malého odkazu z Prvního Petrova listu (1Pt 5,13) nemáme k dispozici nezpochybnitelné písemné doklady o jeho pobytu v metropoli římského světa. Přesto raná církevní tradice i moderní archeologie svědčí pro to, že právě zde Petr strávil závěrečné období svého života.

Petrova přítomnost v Římě byla součástí rané křesťanské tradice již od počátku církevních dějin a nikdy nebyla příliš zpochybňována. Nejstarším dochovaným pramenem, který dosvědčuje Petrovo působení v metropoli Římské říše, je První Klementův list do Korinta (vznikl mezi lety 90–100 v Římě), kde se v 5. a 6. kapitole dává všem křesťanům za vzor život apoštolů Petra a Pavla. Klement hovoří o Petrově a Pavlově umučení a z dikce vyplývá, že muselo jít o nějakou vlnu pronásledování. S ohledem na to, že Pavel prokazatelně zemřel v Římě a v textu jsou oba představováni společně, se vyvozovalo, že oba v Římě také zemřeli. Další svědectví přinášejí antiochijský biskup Ignác (napsal v roce 110 římským křesťanům obdobné poselství jako Klement, kde se odvolával na autoritu Petra a Pavla), hierapolský biskup Papiáš, který tvrdil, že evangelista Marek působil v Římě jako Petrův sekretář a tlumočník, a konečně historik Eusebios z Kaisareje, který cituje biskupa Dionysia z Korintu (165–175), jenž napsal o Petrovi a Pavlovi, že učili a zemřeli v Itálii. Obdobných pramenů lze zmínit ještě více, například tzv. Petrovu apokalypsu – apokryfní text z první poloviny 2. století, v němž měl Ježíš Petrovi poručit, aby šel do Říma a zde vypil kalich, který mu již připravil syn Háda (tj. přijal mučednictví).24

Kritika zpochybňující Petrovo římské působení se vynořila až s příchodem reformace. Hlavním argumentem byla skutečnost, že žádný z textů Nového zákona o Petrově římském pobytu nereferuje, což u tak významné osobnosti rané církve přinejmenším udivuje. Obdobně zarážející bylo mlčení Pavla z Tarsu, který ve svém dopise římské církevní obci zdraví jednotlivé významné představitele místní komunity, ale o Petrovi zde není ani slovo (dopis vznikl kolem roku 56–60 a jeho pravost se nezpochybňuje). Nelze však vyloučit, že právě v tomto období mohl Petr podniknout některou ze svých cest, a proto nemusel být v Římě aktuálně přítomen. Konečnou odpověď musela tudíž přinést až archeologie.

Podle tradice bylo Petrovo tělo pohřbeno blízko Vatikánu, tedy nedaleko místa popravy, na Via Cornelia. Pohřebiště se mělo nacházet blízko Caligulova cirku, kde se od roku 125 začala masivně stavět celá řada pohřebních mauzoleí, kam se pochovávali křesťané i nekřesťané. Jeden z Petrových biskupských nástupců měl nad hrobem vystavět kapli. Později právě nad touto kaplí vybudoval císař Konstantin I. Veliký slavnou baziliku. Údaje o výstavbě kostela zmiňují obtíže způsobené snahou umístit centrum chrámu nad Petrův hrob a přitom ho nepoškodit – hrob byl obložen (jakoby oplášťován kamennou hradbou) a později nad ním vznikl oltář. Samotný Petrův hrob se v průběhu dalších stavebních úprav ocitl v podzemní kryptě, kde zůstal i po výstavbě dnešní přestavěné baziliky.

Kvalifikovaný archeologický výzkum začal až ve 20. století, a to více méně náhodně. Po smrti papeže Pia XI. v roce 1939 nařídil jeho nástupce Pius XII. rozšíření pohřebních míst v prostorech podzemní krypty v bazilice sv. Petra. V rámci stavebních prací byly objeveny antické hroby, což vedlo k rozsáhlému archeologickému výzkumu, který probíhal až do 23. prosince 1950. Výzkum se zaměřil především na místo, kde se předpokládala existence Petrova hrobu – tj. na hrob s náhrobkem z období kolem roku 160, pod nímž byl objeven prostý hrob z raného 1. století. Na dně hrobu byly nalezeny kosti, které odpovídaly časovým zařazením tomu, co bylo hledáno – byly proto identifikovány jako Petrovy. Toto pojetí navíc potvrzovala skutečnost, že právě kolem tohoto hrobu se objevilo ve velmi těsných kruzích mnoho dalších hrobů, a to zhruba z doby od roku 70. Byť se nejedná o jednoznačné potvrzení Petrova hrobu, vše nasvědčuje tomu, že lze označit křesťanskou tradici o Petrově působení v Římě za hodnověrnou.25

Všechny výše uvedené zmínky potvrzují, že křesťanství dynamicky překračovalo hranice palestinského a syrského regionu a šířilo se po celé Římské říši. Dokud se aktivity misionářů i jejich pomocníků soustřeďovaly na okruh židovských komunit a na ně navázané skupiny sympatizantů, nenaráželo křesťanství na výraznější obtíže. Jejich posluchači jim rozuměli a zpráva o božském poslání Ježíše Krista zapadala do jejich náboženských očekávání. Problém nastal v okamžiku, kdy se křesťanští hlasatelé pokusili oslovit lidi mimo judaizované prostředí. Na vlastní kůži to zakusil Pavel z Tarsu, o jehož výjimečných přesvědčovacích schopnostech a misionářských zkušenostech nemůže být příliš pochybností. Při pobytu v Athénách využil příležitosti a veřejně hlásal křesťanské učení o Ježíšově smrti a zmrtvýchvstání shromážděným Řekům. Vystoupení se nesetkalo s velkým pochopením a téměř všichni posluchači se postupně s úsměšky a nezájmem rozešli.26 Křesťanství vstupovalo do kulturně a nábožensky zcela odlišného světa a před hlasateli Ježíšova učení stál klíčový úkol přesvědčit společnost, která byla hrdá na velikost a tradici vlastního náboženství.

Náboženské poměry Římské říše v 1. století v plnosti odrážely rozmach a rozmanitost římské a helénské kultury. Římská společnost v sobě měla již po staletí zakořeněnou vazbu mezi veřejným, politickým a náboženským životem a všechna důležitá rozhodnutí římského státu se prováděla v součinnosti s pokyny a vůlí bohů. Římané se obraceli na božské ochránce jak v soukromém životě, tak v rámci potřeb celého státu. Původní římské náboženství navazovalo na náboženské představy starých Etrusků a mnohé další impulzy přijali Římané od okolních středoitalských kmenů. Základem byla mocná božstva, řídící jednotlivé oblasti přírody a lidského jednání, z nichž na pomyslném vrcholu stála trojice Jupiter, Juno a Minerva. Vedle nich existovala řada dalších bohů, doplněná o rolnická či válečná božstva a personifikované božské síly, zasahující do lidského života (Victoria/Vítězství, Fortuna/Osud či Providentia/Prozřetelnost).27 Významný rozkvět náboženského života nastal v rámci válek s Kartágem (punské války) a po ovládnutí jihu Apeninského poloostrova, kde se rozvíjela řecká města. Během krátké doby byla římská společnost uchvácena propracovaností a bohatstvím helénského náboženského světa. Na začátku 3. století př. Kr. došlo oficiálně k propojení římského a řeckého pantheonu, když bylo na římském fóru slavnostně postaveno dvanáct soch nejdůležitějších bohů z obou částí. Je třeba připomenout, že v mnoha případech došlo k „pořečtění“ římských bohů a bohové z římské i řecké části splynuli v jedno, takže například římský bůh Jupiter byl ztotožněn s řeckým Diem, Juno s Hérou či Venuše s Afroditou.

V rámci pronikání římské vojenské moci stále více na Východ se před latinskou společností otevřela další, dosud netušená pestrost náboženských kultů, s nimiž neměli Římané žádné zkušenosti. Egyptská, maloasijská či semitská božstva vynikala důrazem kladeným na barvitost obřadů, jejich mimořádnou symboliku a různé stupně tajných zasvěcení. Nebránila se krvavým obětem a propracovaným rituálům, které dokázaly vtáhnout vyznavače těchto kultů do bezprostřední, osobní blízkosti uctívaného boha. Zejména v řadách římských vojáků a obchodníků se šířil počet stoupenců nových východních kultů a tradiční římská božstva ztrácela svoji přitažlivost. Římský stát se většinou bránil přílišnému vlivu nových náboženských rituálů, pokud hrozilo reálné nebezpečí, že by mohly narušit dosavadní vyváženost a otevřenost náboženského života. Především římský senát využíval svého práva odmítnout ty kulty, které nezapadaly do tradičního římského pantheonu. Sugestivnost a obliba východních božstev však převážila a římské elity musely přistupovat na četné kompromisy. Prvním východním božstvem, kterému bylo přiznáno právo na veřejnou úctu, se stala maloasijská Matka bohů Kybela, a záhy se připojila některá další. Římští ochránci náboženských tradic však dokázali uchovat alespoň vnější rámec úcty k římským bohům tím, že nově příchozí východní božstva opětovně ztotožňovali s již existujícími římskými a řeckými bohy – například oblíbenému semitskému bohu Baalovi byla v Římě přinášena oběť jakožto Jovovi Dolichenovi apod.28

Na konci 1. století př. Kr. i ve století následujícím se stal úpadek římského náboženství nepřehlédnutelným. Přesto právě v tomto období přichází intenzivní snaha o obnovu tradičního římského náboženství, spojená s celkovou nápravou společenské morálky a politického systému. Není náhodou, že k těmto procesům dochází v souvislosti s formováním císařství. Jestliže konec posledního století př. Kr. byl doprovázen občanskou válkou římské republiky a mnohými zmatky, o to více se potom první císaři snažili demonstrovat svoji připravenost napravit nedostatky římské společnosti a obnovit porušený řád římských hodnot. Každý císař 1. století po Kr. stavěl na odiv svoji starost o uchování vážnosti římských bohů, financoval rekonstrukci jejich chrámů a nejednou se osobně účastnil náboženských obřadů na jejich počest. Přesto se nelze ubránit dojmu, že všechny tyto kroky představovaly jen vnější rámec náboženského života a vnitřní sympatie se stále více přesouvaly ve prospěch atraktivních východních božstev a kultů, které člověku dokázaly nabídnout větší míru osobní účasti na náboženském životě.

Jedním z nejvýraznějších projevů náboženského života římské společnosti byl důraz kladený na veřejnou úctu prokazovanou bohům. Náboženství mělo oficiální a pro veřejnost určený charakter, neboť panovalo všeobecně přijímané přesvědčení, že veřejně demonstrovaný kult vytváří nezbytnou podmínku pro zachování přízně bohů. Římské prameny v této souvislosti hovoří o zásadě do-ut-des, tj. dávám, abys dal. Pokud by se tedy někdo zdráhal přinášet bohům požadované oběti, mohl by narušit po staletí fungující řád a přivodit neštěstí pro celou říši. Bohové by odňali Římu svoji dosavadní přízeň a nastala by doba velkých neštěstí. Římské úřady z těchto důvodů poměrně přísně vyžadovaly odpovídající náboženskou úctu a postihovaly případné nedostatky. Naprostá většina nový kultů, které se šířily po Římské říši z východních částí impéria, se těmto požadavkům dokázala přizpůsobit. Stále častěji se sice utvářely skupiny stoupenců nových kultů, jež se vydělovaly z obecného náboženského společenství, málokdo však přistoupil k naprostému rozchodu s náboženskou praxí římského státu.29

V době, kdy se začíná šířit křesťanství, zažívají období dynamického rozvoje četné východní kulty. K nejznámějším náležely kulty spojené s egyptskou bohyní Isidou a jejím manželem Osiridem, syrské kulty, mezi nimiž vynikal směr uctívající slunečního boha Elagabala, či mimořádně oblíbené uctívání perského boha Mithry. Popularitu těmto božstvům zajišťovaly specifické a často jen pro zasvěcence určené obřady, které v sobě nesly prvek výlučnosti a jedinečnosti. Klasický římský polyteismus, jenž dosud ochotně přijímal do svého náboženského světa nové bohy připojených zemí, tak musel čelit přílivu tzv. soteriologických kultů, které se principiálně odlišovaly od stávajících božstev. Přicházely s myšlenkou vykoupení, záchrany. Základ představovalo konkrétní zjevení dané božským zachráncem, na nějž byl navázán určitý náboženský úkon (rituál, náboženská technika či obřad), a nakonec mohl vyznavač kultu doufat v přislíbenou odměnu (odpuštění hříchů, obdaření silou a dary, spasení…). Nebylo výjimkou, že tyto nové směry obsahovaly nějaké mystérium, tajemný či neveřejný obřad, s oblibou využívající symboliky smrti a znovuzrození, který jim propůjčoval výjimečnost a neopakovatelnost.30

Křesťané se od počátku odlišovali od starých i nových náboženských kultů. V některých konkrétních projevech úcty či důrazem kladeným na smrt a vykoupení se s východními kulty shodovali, byla jim ale naprosto cizí tajemná uzavřenost a výlučnost. V prvním období se křesťané mohli opřít o pevné zakotvení v židovské tradici, neboť judaismus, jakkoliv odmítající římské mnohobožství, se těšil přízni a toleranci římských úřadů (religio licita). Problémy nastaly až v okamžiku, kdy se samotní Židé začali proti křesťanům tvrdě vymezovat, čímž upozornili římskou správu na existenci nové náboženské skupiny, která jen obtížně zapadala do náboženských zvyklostí římské společnosti. Problém představoval rovněž fakt, že mezi křesťany vstupovalo mnoho lidí mimo židovské prostředí a křesťanské skupiny se stávaly většinově pohanokřesťanskými.

1.2.1 Šíření křesťanství

Křesťanské náboženství se z palestinské a syrské oblasti šířilo do dalších částí Římské říše. Misionáři plně využívali nových politických a společenských poměrů, které nastaly v rozsáhlé oblasti Středomoří v souvislosti s vojenskými úspěchy římského státu. Císaři Oktaviánu Augustovi (Octavianus Augustus) a jeho nástupcům se podařilo s konečnou platností propojit jednotlivé části římského impéria v jeden celek a zformovat do značné míry integrovanou říši. Jednotlivé provincie byly spojeny hustou sítí silnic, panovalo vědomí jazykové a kulturní sounáležitosti a rozsáhlá migrace obyvatelstva. Římské úřady podporovaly výstavbu nových měst a osad, umožňovaly rozvíjení obchodních kontaktů a odbourávaly dosavadní regionální překážky a omezení. Pro křesťany nebylo větším problémem nalézt v různých částech říše podporu a kontakty mezi již usazenými církevními skupinami a rychle zahájit další hlásání Ježíšova učení v okolních oblastech. Značnou výhodu pro bezproblémové šíření křesťanství představovalo počáteční propojení s židovstvím. Římská správa nedokázala obě skupiny odlišit a pohlížela na křesťany jako na součást židovské komunity. Přiznávala jim proto i veškerá náboženská práva příslušející Židům, aniž by přistupovala k restriktivním opatřením.

K rychlému zakotvení nového náboženství docházelo zejména ve východních částech římského světa, kde v průběhu 2. století máme různými prameny doloženu existenci početných křesťanských skupin. V některých lokalitách, zejména v jižní Sýrii, Malé Asii a Thrákii, tvořili křesťané již na konci 2. století většinu obyvatelstva, což nutilo místní správu přijímat zvláštní opatření. Počty křesťanských obcí samozřejmě nelze přeceňovat a pozdější tvrzení křesťanských historiků musíme brát s obezřetností a rezervou, přesto není třeba pochybovat o pevném zakořenění Ježíšových stoupenců v mnoha oblastech říše. Bližší pohled na šíření křesťanství však prokazuje jedno dílčí omezení – v prvním období existence církve se podstatná část nových křesťanů vyskytovala ve městech, zatímco venkovské oblasti zůstávaly stranou rozsáhlejší christianizace. Tento trend se projevil především na západě Římské říše, kde se dokonce v pozdějším období latinské pojmenování venkovana – paganus – stalo synonymem pro toho, kdo se zdráhal křesťanství přijmout, – pohana. Co bylo příčinou tohoto vývoje, není zcela zřejmé, nelze však popřít, že křesťanství zůstalo po dlouhou dobu zejména městským náboženstvím.31

Při bližším pohledu na rané křesťanské obce na Západě nás zaujme skutečnost, že se jednalo z velké části o řecky hovořící skupiny. Tak tomu bylo například v Římě, kde se běžně řečtina užívala ve 2. i 3. století, a k polatinštění docházelo až postupně. První oblastí, kde se jednoznačně prosadily latinsky hovořící komunity, byla severní Afrika s centrem ve městě Kartágo. Zde se také křesťanství šířilo rychleji než v jiných západních regionech – křesťanská tradice sice prokazuje existenci církevních společenství v Hispánii (Španělsku), Galii (dnešní Francii) i na britských ostrovech, ne všude se ale jednalo o početné skupiny. Významné církevní obce se vytvořily na jihu Galie, kupříkladu v Lyonu, a na Apeninském poloostrově, ve srovnání s rozšířením církve na východě však západní regiony zaostávaly.32

Ve 2. století se křesťanství pevně uchytilo a rozšířilo také v Egyptě, Řecku a v oblasti mezi mezopotamskou Edessou a Arménií. O to bolestněji však museli Kristovi učedníci vnímat malé zastoupení křesťanů v mateřské zemi Ježíšova učení, v Palestině, i v dalších okolních oblastech, například ve Fénicii (dnešní Libanon). Stranou christianizace stály rovněž pohraniční oblasti Římské říše, tedy severní části Galie, římská Germánie či většina Británie. Uvedený přehled rozšíření církve je však nutné brát s určitou rezervou, neboť přesnější údaje nemáme k dispozici. Musíme se opírat o dochované zprávy z pozdějších období, o tradici, na kterou se odvolávali křesťané v dalších stoletích, či o hlášení římských úředníků, především při pronásledování křesťanů. Z přibývajících zásahů státní správy proti křesťanským skupinám lze s určitou pravděpodobností odvodit, kde jejich počet přibýval a začal pro pověřené úředníky představovat problém. O rozsáhlých akcích proti šířícímu se křesťanství lze ovšem hovořit až ve 3. století.33

Obecně je možné konstatovat, že ani křesťanská církevní tradice neměla přesnější představu o šíření křesťanství v prvních stoletích své existence. O to významnější místo v pozdějších popisech mělo poněkud legendární podání o rozsáhlé a všemi směry se šířící misii. Hlavní roli v ní měli sehrát zejména apoštolové, kteří se z Ježíšova přímého pověření rozešli do všech částí známého světa. Vedle již zmíněného Petra lze připomenout Tomáše, jenž měl doputovat až do Indie, Matěje, který měl zemřít při hlásání evangelia v Gruzii, či Ondřeje působícího v Rusku. Nakolik příběhy o jejich činnosti odrážejí skutečnost, dnes s jistotou neurčíme, v pozdějších staletích však sehrála tradice, odvolávající se na jejich činy, významnou roli při vzestupu mnoha měst i království.34

Obdobně obtížně, jako dnes rekonstruujeme šíření křesťanských misií, se odpovídá na otázku, jaké bylo sociální složení raných křesťanských obcí. Především zásluhou pozdější pohanské kritiky se rychle vžilo přesvědčení, že stoupenci Ježíšova učení představovali spíše nižší, chudinské vrstvy. Vyloučit tento názor zcela nelze – pokud se pozorně podíváme na základní priority křesťanství, nemůže nám uniknout značná otevřenost a vstřícnost církevních obcí k lidem ze všech vrstev společnosti. Křesťanství se ze své podstaty před nikým neuzavíralo a nezakládalo si na své výjimečnosti a exkluzivitě, jako například mithraismus. Křesťanské obce se vyznačovaly širokou sociální a charitativní činností a potřebným členům svého společenství zajišťovaly základní životní potřeby také lidskou sebeúctu. Princip všeobecné rovnosti před Bohem umožňoval důstojné postavení i sociálně vyloučeným či otrokům. Široký prostor k realizaci se v křesťanských komunitách otevíral i ženám, jež bezpochyby tvořily významnou složku církevních obcí. Všechny tyto faktory musely oslovovat nevzdělané a potřebné obyvatele měst, kteří nacházeli v církvi záštitu a smysluplnou budoucnost. Svoji roli jistě sehrála také skutečnost, že prvními hlasateli nového náboženství byli řemeslníci, rybáři i napravení hříšníci, kteří dokázali oslovit právě nižší vrstvy. Na druhé straně nelze podléhat zjednodušeným klišé.35

Ježíšovo učení o vztahu k majetku a hodnotě chudoby muselo jistě rezonovat mezi chudšími složkami obyvatelstva, žádný z dostupných pramenů však nedokládá, že by se rané křesťanství vyznačovalo sociálně vyhroceným charakterem. Otevřenost vůči potřebným a znevýhodněným lidem a funkční systém charitativní práce předpokládal, že se budou církve schopny o příchozí účinně postarat. Křesťanské obce většinou disponovaly hmotným zázemím a byly připraveny v případě potřeby podporovat i další církevní komunity – máme například doloženy sbírky ve prospěch jeruzalémských křesťanů. Rozhodně se nemohlo jednat o skupiny městské chudiny, zejména když nemáme k dispozici sebemenší důkaz o případných sociálních bouřích a nepokojích vyvolaných křesťany. Spíše naopak – křesťané se vyznačovali vzorným a spořádaným životem, značné úctě se mezi nimi těšila práce a ke státu zachovávali loajalitu. Významnou část uvnitř křesťanských obcí musely tvořit spíše střední vrstvy, tedy řemeslníci, drobní obchodníci či městští zaměstnanci. Od okolí se však odlišovali právě nadstandardními mezilidskými vztahy a připraveností pomoci potřebným.36

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Církevní dějiny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.