OD ILUZÍ K LÁSCE

Tuto knihu bychom rádi věnovali všem,

kteří se vydali na obohacující

a někdy svízelnou cestu sebepoznání

a odmítnutí strachu.

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Krishnananda

[Stepping out of fear. Česky]

Od iluzí k lásce : jak vystoupit ze starých vzorců v partnerských vztazích / Krishnananda Trobe a Amana Trobe ; z anglického originálu „Stepping out of fear“ přeložila Andrea Hässelbarthová ; aktualizace 2. vydání přeložila Miroslava Darinda Procházková. - Druhé vydání v českém jazyce. - Praha : Maitrea, 2015. - 287 stran

ISBN 978-80-7500-194-8

159.974 * 159.923.2 * 316.648.4 * 316.472.42 * 177.6 * 316.772.4 * 613.88 * 316.83 * 159.923.3 * 159.923.5

– psychická traumata

– sebepoznání

– změna postoje

– partnerské vztahy

– interpersonální komunikace

– sexualita

– intimita

– rozvoj osobnosti

– populárně-naučné publikace

316.4/.7 – Sociální interakce [18]

Krishnananda Trobe a Amana Trobe:

Od iluzí k lásce

Stepping out of Fear

Copyright © Krishnananda Trobe and Amana Trobe, 2009, 2013

Translation © Andrea Hässelbarthová, 2009

Cover Illustration © Markéta Kotková, 2010

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2010, 2016

ISBN 978-80-7500-194-8

ÚVOD

Dostává se k vám druhé vydání knihy. Od dob prvního vydání, které jsem napsal sám, jsem začal spolupracovat s Amanou a společně vedeme semináře po celém světě. Vytvořili jsme The Learning Love Institute, začali jsme s The Learning Love Work a stále ji zdokonalujeme a v řadě zemí pořádáme tréninky pro učitele, kteří budou moci vést semináře a sezení vycházející z naší práce. V tomto vydání, které jsme už napsali spolu s Amanou, jsou obsaženy prožitky z mého života, dále materiál odrážející naši společnou práci při seminářích a také zkušenosti z individuálních a párových sezení.

Jak se osvobodit ze starých vzorců, které nám brání v činorodosti, v prožívání lásky a radosti? To je jedna z nejdůležitějších otázek, se kterou se na našich seminářích setkáváme. Otázka se týká zvláště našich vztahů. Starými vzorci chování však netrpí pouze vztahy, jsou jimi ovlivněny i naše tvořivost, sexualita a další aspekty života. A proto se v této knize budeme zabývat otázkou překonání starých vzorců.

Náš problém tkví z velké většiny ve způsobu, jakým vnímáme sami sebe. Když jsem byl malý, byl jedním z mých nejmilejších filmů Hans Christian Andersen s Dannym Kayem v hlavní roli. Rodiče nám koupili nahrávku písniček z tohoto filmu a my jsme je zpívali pořád dokola. Jedna písnička se jmenovala Bylo jednou jedno ošklivé káčátko. Byla z příběhu o velmi ošklivém malém káčátku, které mělo „peří tmavé a zcuchané“ a které bylo vyobcováno ze světa kachen, protože se do něj nehodilo. Káčátko bloudilo samo, a to až do dne, kdy se najednou ocitlo mezi labutěmi. Ke svému údivu zjistilo, že je vlastně nádhernou labutí, která se nějakým nedopatřením narodila mezi kachnami.

Lze říci, že se nacházíme na cestě, na které znovu objevujeme svoji vlastní podstatu – „labuť“ uvnitř sebe. Oklamali jsme sami sebe a uvěřili přesvědčení, že jsme „kachny“. Kachny, jež se v zásadě vnímají a vidí jako ustrašená, ošklivá, nemilovaná stvoření, která nejsou schopna lásky a která žijí v podivném, nepřátelském světě, ve kterém si jich nikdo pořádně nevšímá a ani si jich nijak necení. A tudíž kachny maskují svůj strach a nejistotu nejrůznějšími způsoby chování, které mají tento strach a nejistotu zakrýt. Kachny jsou vystresované, pořád se za něčím honí, soutěží s ostatními kachnami a skrývají se za falešnými maskami. Labutě se naproti tomu cítí a vidí jako stvoření plná života, jako schopné, nadané bytosti, přirozeně plující na vlně své životní energie a přispívající svou láskou a jedinečnou energií.

V naší první knize Face to Face with Fear (Trobe, Krishnananda – Trobe, Amana: Probouzení zranitelnosti. 1. vyd. Praha: Maitrea, 2008, pozn. red.) jsem sdílel své zkušenosti, kterými jsem procházel, když jsem pracoval se svým strachem. Tato práce mě přivedla k  hlubší citlivosti a k přijetí sebe sama. Cítím, že když pronikáme hlouběji do sebe, až ke zranění svého vnitřního dítěte, umožňujeme tím, aby v našem životě vykvetla láska – láska k sobě samému a láska, kterou sdílíme s ostatními. Sám jsem zkoumáním své vnitřní zraněnosti strávil celé roky. Zkoumal jsem prostor v sobě, který jsem před tím přehlížel a potlačoval. Pochopil jsem, že když zranění zůstávají skryta v nevědomí, najdou si nejrůznější způsoby, kterými nám znepříjemňují život a znemožňují prožívání lásky. Zkoumat svá hluboká zranění, uvědomovat si je a procítit je jako tělesnou zkušenost je stále základem naší práce. Ale zmíněný druh objevování je pouze prvním krokem na naší cestě. A kdybychom neudělali další krok, mohli bychom se v těchto zraněních ztratit, protože mezi námi a láskou a radostí nestojí jen naše nezahojená zranění, ale fakt, že se s nimi ztotožňujeme.

Opakujeme své staré vzorce, protože v sobě neseme zdeformovaný obraz sebe sama a věříme, že to jsme my. Ztotožňujeme se tedy se zraněným „emočním dítětem“ ve svém nitru.

Když o tomto prostoru hovoříme, používáme výraz „emoční dítě“, neboť je nabitý mocnými emocemi, které nemůžeme nijak ovládat a které si často vůbec neuvědomujeme. Dokud se ztotožňujeme se svým emočním dítětem, nejsme pány svého života a to, co náš život řídí, je strach. Jsme jako auto, za jehož volantem sedí malé, zbrklé, nevyrovnané dítě. Snažíme se žít tak, abychom zakryli své nejistoty a strachy. Nemáme jinou možnost, prostě pořád znovu a znovu opakujeme staré vzorce a přitahujeme situace a lidi, kteří podporují to, jak sami sebe vnímáme.

Druhým krokem na mé vlastní cestě bylo, že jsem si uvědomil, že jsem mnohem víc než toto emoční dítě. Silně jsem se ztotožnil s vnitřním pocitem a obrazem sebe sama – obrazem mladšího bratra, který se nikdy nemůže vyrovnat svému staršímu bratrovi. Měl jsem dojem, že můj bratr je mnohem inteligentnější, má větší charisma, je více sebevědomý, ale i více citlivý a ohleduplný, než jsem já. Také jsem vnímal, že se mu vždy dostávalo pozornosti a úcty, po kterých jsem já tolik toužil, a že všichni, včetně našich rodičů, se před ním skláněli. Prozkoumal jsem každý uchopitelný aspekt tohoto zranění. Ale stud, strach a nejistoty zůstaly. V určitých situacích mě tato zkušenost naprosto přemůže a já jsem bezmocný cokoli udělat a jediné, co mohu, je pozorovat to. Veškeré pokusy o to, abych ten pocit změnil či se ho zbavil, vyšly vždy vniveč. Nespočetněkrát se také stalo, že když jsem se cítil ve stresu, začal jsem dokonce sám sobě házet klacky pod nohy.

Po dlouhou dobu mě vlastně ani nenapadlo, že jsem – nebo bych mohl být – někým jiným než tím, kým jsem byl v této roli. Cítil jsem, že tato role – to jsem v zásadě já a veškeré úsilí nějak z ní uniknout by bylo jen maskováním skutečnosti. Vzpomínám si na jeden ožehavý okamžik svého života, při kterém jsem to pocítil velice silně. Můj bratr byl studentem Harvardovy univerzity. Já jsem se tam hlásil o přijetí. Jednoho dne mi přišel dopis od děkana, který měl na starosti přijímání nových studentů. Otevřel jsem obálku a dočetl jsem se, že jsem byl přijat. To mě zarazilo. Pomyslel jsem si, že určitě muselo dojít k omylu – taková byla moje reakce. Později jsem se dozvěděl, že děkan řekl mému bratrovi, který byl v té době jedním z redaktorů Harvard Crimson:„Je-li tvůj bratr alespoň z poloviny tak dobrý jako ty, přijmeme ho.”

Obraz sebe samého, který jsem v sobě nosil, byl obraz mladšího bratra, který rozhodně není tak dobrý jako jeho starší bratr. Tento obraz mě pronásledoval celý život. Ale jak jsem na sobě pracoval, dospěl jsem v určité fázi do okamžiku, ve kterém jsem uviděl, že tento obraz nejsem já. Postupně jsem si začal uvědomovat, že tento obraz byl výsledkem určitého formování, které bylo nesmírně silné. Tím, že jsem se osvobodil z rodinné sítě a našel si naprosto odlišný způsob života a svůj vlastní svět a rozvíjel jsem svá nadání a praktikoval meditaci, jsem uviděl, že tento koncept je pouze výtvorem minulosti.

Dnes s podivem konstatuji, že jsem byl tímto vnímáním sebe sama natolik oslepen, že jsem své jedinečné dary ani neviděl. A tak spolu s tím, jak se měnil způsob, kterým jsem sám sebe vnímal, měnil se i můj život. Mnohé z mého starého chování, které v minulosti tak mocně ovlivňovalo mé vztahy a bránilo mi v tom, abych vůbec zahlédl svoji tvořivost a prožíval naplno radost, začalo postupně více a více ztrácet na významu. I dnes přijde tu a tam chvíle, kdy nejsem vědomý a vnímám se postaru. Rozdíl je ale v tom, že jsem si těchto chvil vědom. Mohu je pozorovat s určitým odstupem a ony přejdou.

Není jednoduché rozeznat labuť, kterou ve svém nitru máme, neboť se hluboce ztotožňujeme s pocity kachny. To začalo již v době, kdy jsme začali vytvářet koncept sebe samých.

Pocit sebe sama stavíme na hodnotách lidí, kteří se o nás starali, a na kultuře a společnosti, ve kterých jsme byli vychováváni. Naučili jsme se odpojit se sami od sebe. Tím byl dán základ tomu, co nazýváme „emočním dítětem“ nebo „zraněným dítětem“ – je to vnitřní prožitek sebe sama, který je plný strachu, studu, nedůvěry a je maskován nutkavým a nevědomým chováním.

Když náš život řídí naše emoční dítě, může se to projevit různě.

- • Například donekonečna opakujeme stejné bolestné vzorce ve vztazích a vůbec nechápeme, proč tomu tak je.

- • Nebo si můžeme své falešné „grandiózní“ já projikovat na okolní svět a snažit se tomuto obrazu dostát.

- • Další možností je, že se ztratíme v nějakém závislém chování.

- • Nebo se může stát, že na sebe neustále přivoláváme nějaké nehody či choroby, a tím si svůj život donekonečna maříme.

- • Také se to může projevovat tím, že se snadno vzdáváme, ztrácíme odvahu, cítíme beznaděj a sklíčenost.

- • A konečně – když nás něco rozruší, vlivem svého zvyku podlehneme zlosti nebo z dané situace utečeme, snažíme se zalíbit nebo zachraňovat situaci.

Mně nesmírně pomohlo, když jsem prozkoumal, procítil a pochopil zranění, která si uvnitř sebe nesu. V určitém bodě jsem si však uvědomil, že se moje pozornost přirozeně přesunuje k pozorování okamžiků, ve kterých mě přemohly pocity emočního dítěte. Začal jsem se méně starat o to, co se stalo v minulosti, a více jsem se soustředil na to, jak emoční dítě postihuje můj každodenní život. Tento přirozený posun vnímáme i u lidí, se kterými pracujeme na našich seminářích. Jakmile jednou dosáhnou důvěrného spojení se svým vnitřním zraněním (tím nemyslíme pouze intelektuální spojení, ale spojení s pocity v těle), jejich pozornost se přesune do přítomnosti.

A když se soustředíme na přítomnost, znamená to, že vidíme, jak a kdy se ztotožňujeme se svým emočním dítětem a jaký to má dopad na náš život. Znamená to, že postřehneme, jak dochází k tomu, že nás v určité chvíli přemohou stud, strach a nedůvěra a my se pak chováme stejně, jako se chovají děti – to znamená, že jednáme reaktivně, stěžujeme si, vzdáváme se, podlehneme nějakému kompenzačnímu nebo návykovému chování.

Před dvaceti pěti lety, poté, co jsem vyzkoušel mnoho různých duchovních cest, jsem odjel do Indie, kde jsem se stal učedníkem osvíceného duchovního Mistra. Amana se s ním setkala o několik let později a tam jsme se také potkali. Celá léta intenzivně a s vášní kráčíme po jeho jedinečné cestě sebeobjevování. Hlubokou podstatou této cesty je schopnost vnášet vědomí do života a být přítomen současnému okamžiku, a to v atmosféře hravosti a oslavy.

Když jsem tehdy odjížděl do Indie, žil jsem ve vztahu, a přesto jsem neměl ani ponětí o tom, co znamená milovat a co znamená být si s někým blízký. Příliš jsem se zabýval sám sebou, svojí prací a tím, abych si vše dělal podle svého. Během let jsem však začal pomalu chápat, co to znamená milovat.

Přístup, který zde předkládáme, je hodně specifický – je to metoda, která nám umožní pozorovat a chápat, jak se naše emoční dítě projevuje v našem životě. Protože pevně ovládá naše pocity a chování, nemusí to jít vždy hladce. Když jednáme z pocitů svého emočního dítěte, když se nás zmocní, zbývá nám většinou jenom málo prostoru, ve kterém bychom mohli něco pozorovat. V rekordním čase se přesuneme od „spouštěče“ k „reakci“. Cílem této metody není něco měnit nebo napravovat, jde prostě jen o to, abychom pozorovali, co se děje, a dovolili, aby to tak bylo. A pak se díky tomuto procesu pozorování pomalu uvolňujeme, přestáváme mít nutkání vše ovládat a osvobozujeme se od strachu, který emoční dítě cítí. Tím, že pochopíme, jak tato část našeho nitra ovládá náš život, měníme její vliv, který na nás má, a začínáme vidět, že máme možnost volby. Strach už nad námi nemá takovou vládu.

Náš přístup je založen na několika jednoduchých pravdách:

1. 1. Cítíme bolest a trápíme se, neboť náš život, naše myšlení a tělesné prožitky jsou řízeny naší hluboce zraněnou, nejistou, nedůvěřivou a vyděšenou částí; částí, kterou nazýváme „emoční dítě“.

2. 2. S touto částí se identifikujeme – věříme, že jsme to my samotní.

3. 3. Abychom se mohli přestat identifikovat s emočním dítětem a abychom mohli opět žít svůj vlastní život, musíme tuto svou část poznat, musíme pocítit bolest a strach, které si s sebou nese, a konečně sebrat odvahu a začít riskovat, což nám pomůže vymanit se ze starých zvyků a navyklých způsobů života.

V každé kapitole se věnujeme oblasti, kterou jsme prozkoumali sami na sobě, a nabízíme mnoho příkladů z vlastního života. Uvádíme také příběhy svých přátel a účastníků našich seminářů; samozřejmě jsme ale pozměnili jména a okolnosti, aby bylo ochráněno jejich soukromí. Kapitoly jsme napsali co nejsrozumitelněji a nejjednodušeji a na konci každé jsou určitá cvičení, aby tak čtenář mohl na vlastní kůži prozkoumat dané téma.

Načrtáváme to hrubými tahy. V jednotlivých kapitolách jsme si nekladli za cíl probrat dané téma s konečnou platností. Nabízíme odkazy na hodnotné knihy, které nám pomohly – v případě, že by se čtenář chtěl s nějakým tématem seznámit více do hloubky. Naším záměrem je nabídnout přehled toho, jak se emoční dítě chová a co prožívá, aby tak čtenář měl k dispozici nástroje, které bude moci použít, když jeho emoční dítě začne v určité situaci reagovat. Zároveň si bude moci uvědomit, že toto emoční dítě je jen jednou z jeho částí. Doporučujeme čtenáři, aby si při čtení knihy dopřál čas. Je napsaná trochu jako učebnice a v každé kapitole se pojednává o jiném aspektu života. Strávit jednotlivé části může nějakou dobu trvat.

Skutečnou životní esenci máš v sobě.

Přímo v tomto okamžiku se můžeš obrátit do svého nitra,

podívej se do sebe.

Není třeba nikoho uctívat; je to tichá cesta do tvého vlastního bytí.

A ve chvíli, kdy najdeš svůj vlastní střed,

našel jsi střed celé Existence.

Osho

ČÁST I.
PŘEHLED

KAPITOLA 1.
MYSL EMOČNÍHO DÍTĚTE

Pojďme se podívat na emoční dítě blíže. Představte si, že právě teď vešel do vašeho pokoje malý chlapeček a chce, abyste si s ním šli ven hrát. Vy máte právě rozdělanou nějakou důležitou práci a v tuto chvíli prostě nemáte čas na to, abyste si s ním hráli. On se začíná vztekat. Rádi byste, aby pochopil, že si s ním můžete hrát zítra, ale dnes to prostě nejde. On však neví, co to znamená zítra, a tak začne dupat nohama a křičet: „Ne! Teď!“ A pak se rozpláče a propadne záchvatu vzteku.

Všichni máme v sobě část, která je stejná jako tento malý chlapec – prostor, ve kterém si neumíme představit, že zítra bude zase další den, prostor, ve kterém nesnášíme čekání a kde nechceme být zklamáni. Zde nejsme schopni odložit uspokojení radosti na jindy, protože nevěříme tomu, že nějaké jindy bude. Tato naše část nemá dost prostoru na to, aby se uměla vyrovnat s bolestí či mohla přijmout pocity, které jsou nepříjemné. Každý z nás se navenek projevuje jinak, ale nedostatek vnitřního prostoru prožíváme všichni víceméně stejně. Tento stav mysli či vnitřní prostor lze nazvat „zraněné dítě” či „emoční dítě”. Nacházíme-li se v takovémto stavu vědomí, nejsme schopni zůstávat s tím, co je, nejsme schopni zůstat přítomní a vnímat, co prožíváme. V tomto rozpoložení jsme v podstatě plní strachu, nedůvěry a plní nejistoty. A tento strach nás nutí jednat impulzivně, reaktivně, žít v neustálém neklidu nebo nás vede k tomu, že jsme v hlubokém šoku, úplně zmražení.

Pokud se nacházíme v tomto stavu mysli, neuvědomujeme si, že by v nás byla jakákoli jiná část, než je tento zmíněný prostor – emoční dítě. V tu chvíli se s ním zcela ztotožňujeme, takže nemáme ani ponětí, že my sami jsme mnohem více než jen toto dítě. Protože si z dětství přinášíme hluboká nezhojená zranění, je většina z nás neustále plná strachu, studu a nedůvěry. Vytvořili jsme si vlastní totožnost založenou na emočním dítěti. Ale jeho vlastnosti nejsou součástí naší pravé podstaty; byly do nás otištěny a jsou výsledkem našeho formování a výsledkem zážitků, jejichž průběh jsme nemohli nijak ovlivnit.

Účastníkům našich seminářů někdy promítáme film Romana Polanského Hořký měsíc. Je to milostný příběh dvou lidí, kteří bez jakékoli bdělosti vstoupí ve svém dětském stavu vědomí do mileneckého vztahu – a špatně skončí. V první části je ukázána zaslepenost obou milenců, kteří se do sebe zamilovali s přesvědčením, že konečně našli lásku, kterou hledají. Nějakou dobu jsou úplně šťastni – zamilovaní, plní intenzivní vášně. Ale jak se jejich vztah postupně prohlubuje, oba dělají více a více ústupků a začínají se nesnášet. Nejdříve tyranizuje on ji, a potom se role vymění. Závěr je trochu přehnaně dramatický, nicméně je zde dobře ukázáno, že pokud není v lásce přítomno vědomí, vede to pouze k bolesti.

Dva aspekty emočního dítěte

Když jsme pronikli do stavu emočního dítěte hlouběji, objevili jsme dva aspekty, kterými se tento stav vyznačuje. Prvním, stojícím v popředí, je naše chování, kterým se projevujeme navenek. Když se nacházíme v moci svého emočního dítěte, řídí náš život právě toto chování. K němu patří:

1. 1. reagování a kontrolování,

2. 2. očekávání a nároky,

3. 3. činění ústupků,

4. 4. závislost,

5. 5. vysněný svět.

S těmito pěti tvářemi se druhý člověk potká, když se s námi blíže poznává. Za tímto chováním se skrývá další, hlubší část, a tou jsou pocity, které se pojí se stavem mysli zraněného dítěte. Patří sem:

1. 1. strach a šok,

2. 2. stud, vina a nejistota,

3. 3. potřeba naplnění a prázdnota,

4. 4. smutek a žal,

5. 5. nedůvěra a zlost.

STAV MYSLI EMOČNÍHO DÍTĚTE

Pět typů chování emočního dítěte

Nyní se krátce zmíníme o každém z pěti typů chování a pocitů, ale do větších podrobností se pustíme až v jednotlivých kapitolách. Nacházíme-li se ve stavu dětské mysli, zcela automaticky reagujeme na události, které nás v životě potkávají.

Hnací silou našich reakcí je strach z toho, že pokud nebudeme reagovat, stane se něco zlého nebo nikdy nedostaneme to, co potřebujeme. Aniž bychom měli tušení o tom, co se děje a proč se to děje, přesouváme se od spouštěče k reakci. A prostor, který se nachází mezi spouštěčem a reakcí, je nepatrný.

Jelikož máme pocit, že se jedná o otázku života a smrti, reagujeme rychle a automaticky. Pokaždé je to stejné. Kdykoli se cítíme ohroženi, reagujeme. Reagujeme proto, aby byly naplněny naše potřeby. Reagujeme na druhého člověka, kdykoli se necítíme v bezpečí, milovaní a oceňovaní. Když k sobě přistupují dva lidé, kteří se nacházejí ve stavu dětské mysli, tak v druhém člověku vidí buď někoho, kdo jim musí naplnit jejich nenaplněné potřeby, nebo někoho, kdo jim může nějakým způsobem ublížit. Výsledkem je, že se navzájem nutkavě pokoušejí jeden druhého ovládat, a to nejrůznějšími způsoby. A tak následuje konflikt, nenaplněná očekávání, nedorozumění, hry o moc a bolest.

Naše vnitřní dítě také něco očekává – od ostatních i od života. Očekává, že jeho potřeby budou naplněny a že zmizí nepříjemné pocity. Když se něco takového děje dítěti, je to zcela přirozené, protože dítě je bezmocné a potřebuje ochranu. Jak by mohlo doufat, že se bude cítit v bezpečí? Někdy to může být i tak, že jsme zakusili tolik zklamání, že jsme svá veškerá očekávání pohřbili pod vrstvu rezignace. Ale ona jsou tu stále a probleskují v touhách našeho emočního dítěte.

Aspekt očekávání, který patří do dětského stavu mysli, může být u některých z nás zcela v popředí. Máme pocit, že na naplnění svých potřeb máme nárok. Lidé nám to dluží! A když není po našem nebo když se nám nedostává pozornosti, začneme se jí dožadovat, druhého obviňovat a cítíme se spravedlivě dotčeni. U některých z nás jsou naše očekávání více skrytá, skrytá za popíráním a předstíráním. Ale stačí do nich jen trochu rýpnout, a hned jsou venku. A nejsnáze se dostávají na světlo tehdy, když se s někým začneme sbližovat.

Je také přirozené, že když se nás zmocní pocit strachu a studu – které mají svůj původ v dětském stavu mysli –, začneme dělat ústupky. Stud a strach vedou k tomu, že sami sebe zaprodáváme, neboť máme hrůzu z toho, co si budou ostatní myslet, a naprosto ztratíme spojení se svou vlastní silou a sebevědomím. A co víc, nevěříme vlastním myšlenkám, pocitům či intuici. Zkrátka a dobře nežijeme sami pro sebe, ale pro druhé.

Jestliže upadneme do dětského stavu mysli, velmi snadno se staneme závislými. Chceme okamžitou úlevu a okamžité uspokojení, tak jak to chce každé dítě. Jestliže nejsme schopni pozorovat a zaujmout určitý odstup od svých pocitů a strachů, snadno vklouzneme do nejrůznějšího návykového chování. Když nás přepadne úzkost či strach, nevědomě se chopíme něčeho, co nás utiší. Tyto závislosti jsou často chronické a my si už ani neuvědomujeme jejich existenci, ani nevíme, co je řídí. Kdybychom však měli alespoň trochu pochopení pro to, jak moc je naše vnitřní emoční dítě vystrašené, měli bychom se svými závislostmi mnohem větší soucit.

A konečně, když se nacházíme ve stavu mysli dítěte, sníme a doufáme, že přijde ten pravý a sejme z nás veškerou naši bolest a strach. Doufáme, že se nám uleví od našeho pocitu opuštěnosti, našeho strachu a bolesti. Přátele a partnery se snažíme měnit tak, aby byli takoví, jací chceme, aby byli, nebo jdeme k někomu dalšímu a doufáme, že bude konečně odpovídat našim představám. V obou těchto případech tak nemusíme cítit bolest z osamělosti, když nás dotyčný zklame. Naše emoční dítě nevidí věci takové, jaké jsou, neboť si je idealizuje. Aby se cítilo bezpečně a v jeho vnitřním životě nezavládl zmatek, potřebuje cítit, že život má určitá pravidla a lidé se podle nich chovají. Takže si představuje, že věci jsou takové, jaké chce, aby byly. Postaví si lidi na piedestaly a žije život v naději a iluzích.

Pět typů zranění emočního dítěte

Rozpoznat chování našeho emočního dítěte není tak těžké. Ale abychom odkryli pocity, které leží za tímto chování, musíme jít hlouběji. Strach je v naší mysli hluboce zakořeněn a je založen na předchozích zkušenostech, z nichž si mnohé již ani nemusíme pamatovat. A navíc, tato část naší dětské mysli je zraněná, takže když se v ní nacházíme, necítíme se svobodně ani spontánně, ale cítíme se plni studu, bez vlastní hodnoty a poníženě a jsme plni smutku, zlosti a nedůvěry. Necítíme se soběstační, ba právě naopak, cítíme se prázdní a zoufale toužíme po někom, kdo nás naplní. Abychom se cítili dobře, nutkavě hledáme podněty ve vnějším světě.

S tímto dětským stavem mysli se obvykle silně ztotožňujeme. Když se chopí našeho vědomí, což se může stát kdykoli, kdy pocítíme nejjemnější nespokojenost, nedostatek lásky nebo nějaké vytržení z klidu, vypadá to, jako bychom nebyli nic než to. Když se ztratíme ve svých reakcích, když jsme pohlceni očekáváním a přemoženi pocity nejistoty a strachu, je těžké si představit, že se pouze naše emoční dítě ujalo vedení.

Nejdůležitějším poselstvím, které jsme převzali od svého duchovního Mistra, jehož práce byla pro nás tak inspirativní, bylo naučit se pozorovat. Meditace, říkával, je jediným a tím pravým lékem, který pro nás má. Vyléčí všechno, co nás sužuje. Metodu pozorování můžeme uplatnit ve všech životních oblastech.

Také chceme-li pochopit obtíže, na které ve vztazích narážíme, a chceme-li pochopit svoji poškozenou sebedůvěru a mnohé ze svých vzorců chování, je třeba, abychom se naučili pozorovat své emoční dítě ve všech jeho podobách. Každý má schopnost pozorovat, vnímat a pochopit pocity, ale abychom tuto dovednost vytříbili, je třeba určité praxe. Nejdříve žijeme většinu času v dětském stavu mysli a pozorujeme pouze minimálně. Přepínáme jako roboti od spouštěče k reakci, aniž chápeme, proč se cítíme tak, jak se právě cítíme, a proč se chováme tak, jak se chováme. Je to automatické, nevědomé a navyklé. Když ale začneme prostor emočního dítěte uvnitř sebe pozorovat a více chápat, začne se prohlubovat naše schopnost zůstávat svědkem. A čím vytříbenějším se stává, tím více zraje naše vědomí.

Jak tento stav dítěte můžeme rozpoznat a přijmout? Ne jinak, než jak bychom přijali toho chlapečka nebo holčičku, kteří přišli k nám do pokoje a dožadovali se naší pozornosti. Nebudeme je potlačovat a nebudeme je odhánět. To by způsobilo jen těžkosti, protože by prostě šli někam jinam a projevovali se odtud. Nebo by se schoulili do sebe a skryli tak veškeré své nadšení a dary – což se stalo mnohým z nás.

Místo toho se budeme snažit toto chování pochopit a pokusíme se pochopit i to, co za tímto chováním leží. Dáme svému emočnímu dítěti lásku a pozornost. Pozorujeme je, aniž bychom ho soudili. Tím však ještě nezmizí. Ale už se v našem životě nebude uplatňovat s tak mocnou, skrytou silou, která, nezávisle na našem vědomí, řídí naše pocity, myšlení a chování. Část, která je ustrašená a reaktivní, nedůvěřivá a nejistá, zůstane v našem nitru asi navždy, ale nebude už naše životy řídit.

Jak ale sílí náš vnitřní pozorovatel a roste naše zralost, získáváme od emočního dítěte určitý odstup. Když se pak zmocní našeho vědomí, můžeme to vnímat tak, jakoby k nám domů přišla návštěva. Můžeme ji pozorovat, a když se zhluboka nadechneme, můžeme ji nechat být. Naše chování, jako jsou reakce, očekávání, závislost a snaha kompenzovat, je projevem hlubších pocitů, které se skrývají pod ním. A když namísto toho, abychom své emoční dítě soudili, s ním raději zůstaneme, budeme postupně schopni rozpoznávat pocity, jako jsou nedůvěra, strach, prázdnota a nejistota, které se skrývají za tímto chováním, a budeme s nimi moci být.

Když pochopíme stav mysli emočního dítěte, osvětlí nám to mnohé z našeho života. Pochopíme, jak a proč reagujeme, proč máme uvnitř sebe tolik strachu, proč tolik hladovíme po lásce a pozornosti nebo proč je pro nás tak obtížné pustit si někoho blíže k tělu. Zároveň pochopíme, proč jsme plní studu a nedůvěry, proč jsme tak neklidní, proč je pro nás těžké projevovat svou sexualitu, tvořivost nebo proč máme problémy se vyjádřit a prosadit. Zkrátka a dobře, získáme tak vhled do mnohého dění z našeho každodenního života.

Každý chce být milován.

Ale to není šťastný začátek.

A přichází proto, že dítě, malé dítě

neumí milovat, neumí nic říct, neumí nic udělat,

nemůže nic dát – umí jen přijímat.

Malé dítě prožívá lásku jako přijímání.

Každý byl dítětem – a v tom je ta potíž –,

každý má stejně nutkavou potřebu být milován.

A s tím se rodí všichni.

Všichni žádají: „Dejte mi lásku,“

ale není tu nikdo, kdo by ji dával,

protože ti druzí

byli vychováni stejně.

Osho

Cvičení

1. 1. Seznámení s emočním dítětem

Hlavními třemi vlastnostmi tohoto stavu mysli jsou strach, stud a reaktivnost. Naše reakce, to je chování, které je v popředí; stud a strach jsou prožitky, které se skrývají za ní.

- • Začněte tím, že si povšimnete své reaktivity. Podívejte se, kdy vyvstává, jak ji vnímáte a co děláte, když jste v tomto reaktivním stavu.

- • Ve chvílích, kdy vidíte a cítíte, že jste reaktivní, se zeptejte sami sebe: „Čeho se teď bojím? Co mě tak znejistilo?”

1. 2. Pozorování soudů, které ve vás jsou, když se nacházíte ve stavu dětské mysli

- • Povšimněte si, kdy se odsuzujete za to, že reagujete, že jste ustrašení, nedůvěřiví či plní pocitů studu.

- • Jak se cítíte, když se posuzujete?

- • Zkuste si prostě říci: „Aha, teď ve mně probíhá nějaký soud.”

KAPITOLA 2.
BUBLINA

Když se nacházíme ve stavu dětské mysli a když jsme pod vlivem svého emočního dítěte, tak to vypadá, jako bychom žili v nějaké „bublině“. Uvnitř této bubliny je naše zraněné dítě, lapené do pasti všech svých přesvědčení a všech svých očekávání. Když žijeme v takové bublině, nemůžeme vidět svět kolem sebe takový, jaký je. Vidíme jej pouze přes síto utkané ze svých přesvědčení a ze svých očekávání.

Kupříkladu jedna naše klientka měla se svým kolegou v práci konflikt, který trval už dlouho a byl pro ni bolestný. Byla vedoucí, ale měla pocit, že ji nikdo nebere vážně. Když jsme rozebrali její situaci hlouběji, objevili jsme, že podobné situace už v jejím životě nastaly – byly to situace, kdy se cítila bezmocná a měla pocit, že ji nikdo nerespektuje. Dlouhou dobu omezovala své potřeby a dovolovala lidem, aby překračovali její hranice. Když byla uvnitř své bubliny, měla pocit, že nemá sílu ani právo prosadit své potřeby či si stanovit hranice. Okolní svět – tak jak ho viděla ze své bubliny – byl plný lidí, kteří byli silnější, měli ve věcech větší jasno a byli důležitější než ona. Když byla v tomto prostoru, automaticky a opakovaně potlačovala svoji energii a cítila nevýslovnou vinu, kdykoli se nějakým způsobem prosadila. Reakce, které pak od svého okolí dostávala, jen odrážely stav, ve kterém se ve své bublině nacházela. Nikdo ji nerespektoval, ba ani neposlouchal to, co chtěla říci.

Každý máme svůj vlastní druh bubliny, ke které patří jedinečná sada přesvědčení, negativních očekávání a reakcí, které odrážejí specifický stav naší zraněnosti. Může se jednat o obrovský stud a nejistotu, hluboký šok a strach či nedůvěru a osamělost. Nebo o všechna tato zranění dohromady. A toto rozpoložení lze kdykoli vyvolat. Reagujeme ze své vlastní bubliny, ze stavu, ve kterém jsme, když se nacházíme ve své bublině, a reagujeme každý svým vlastním, jedinečným způsobem.

Uvedu jiný příklad. Měli jsme ve skupině muže, kterého velmi rozrušilo, zneklidnilo a naplnilo nedůvěrou, kdykoli pocítil, že ho jeho okolí dost nepodporuje a nemiluje. V tu chvíli začal být agresivní a útočný. Uvnitř své bubliny cítil neustálou hrozbu. Když se ze své bubliny podíval ven, viděl svět, jenž byl agresivní, a proto musel být neustále ve střehu a připraven sám sebe kdykoli bránit. V kontaktu s lidmi, a obzvláště s partnerkou, v něm tuto jeho část vyvolal sebemenší náznak toho, že by ho mohl někdo napadnout nebo by mohl po něm něco požadovat. To se okamžitě dostal do své bubliny. Přirozeně, že na něho lidé reagovali agresivně nebo se bránili či pociťovali strach.

Když jsme ve své bublině, ztotožňujeme se se svým zraněním

Když se nacházíme ve své bublině – a nezáleží na tom, o jakou bublinu se jedná –, tak se hluboce ztotožňujeme s dítětem uvnitř ní. Například, když jsme v bublině studu – což jinými slovy znamená, že věříme tomu, že jsme špatní, nehodní lásky, že jsme k ničemu –, tak potom si myslíme, že takoví jsme. Že my jsme stud. Kdyby před nás v tu chvíli někdo postavil zrcadlo, neviděli bychom v něm nic jiného než stud. V určitých životních situacích pocity z bubliny studu vyplouvají na povrch velmi intenzivně – například když jsme odmítnuti nebo když nás někdo kritizuje, může se stát, že vstoupíme do bubliny studu.

Mnozí z nás jsou v takové bublině neustále.

Existují různé bubliny, různé varianty toho, jak se ztotožňujeme s některými aspekty svého zranění – nedůvěra, stud, opuštění, pohlcení nebo šok. Také se někdy vzácně stane, že bublina praskne, a my se pak vnímáme takoví, jací jsme, jenže potom přijde další spouštěč, a jsme zpátky v bublině.

Metaforu o bublině jsme zvolili z několika důvodů. Jedním z nich je, že bublina je jako vězení, nemá dveře ani okna. To, co cítíme, slyšíme, vidíme, to, o čem jsme přesvědčeni, když jsme uvnitř bubliny, to vše se nám jeví jako naprostá pravda. Nic jiného nevidíme ani neslyšíme. A dokonce, i kdyby k nám někdo zvenku vysílal lásku, říkal nám, že to, čemu věříme a co vidíme, je falešné, kdyby nás ujišťoval o tom, že jsme milováni, že svět je bezpečné místo plné lásky a my jsme překrásné, tvořivé a cenné stvoření, neuslyšíme to a ani to nebudeme schopni přijmout. Jsme izolováni uvnitř své bubliny. Vše, co přichází zvenčí, lze vnímat jako invazi.

Dalším důvodem, proč volíme tuto metaforu, je, že bublina může každým okamžikem prasknout. Chceme-li ji rozbít, nepotřebujeme k tomu kladivo ani tunu dynamitu. Je k tomu potřeba pouze bdělost a ochota riskovat. Když bublina praskne, jsme najednou venku a je těžké věřit tomu, že jsme v ní vůbec kdy byli a že jsme věřili tomu, čemu jsme věřili, cítili to, co jsme cítili, nebo se chovali, jak jsme se chovali, ve chvíli, kdy převládl tento stav vědomí. Ale to pouze do té chvíle, než se v ní zase ocitneme. Potom si možná matně vybavíme, jaké to bylo být mimo ni.

Když pochopíme fenomén bubliny, pomůže nám to uvidět, že my jsme víc než tato bublina. Prohlédneme, že se jedná o stav mysli, který se nás zmocní, ale že jsou chvíle, kdy jsme od něj osvobozeni. A jestliže existují chvíle, kdy jsme osvobozeni od této identity tvořené studem, nedůvěrou a tak dále, musí to znamenat, že to, s čím jsme se ztotožňovali, nejsme skutečně my.

A ještě je tu jeden důvod, proč tento fenomén popisujeme jako bublinu. Představíme-li si své vědomí jako kruh, můžeme říci, že když začínáme s  procesem, když se následkem nějakého spouštěče dostaneme do své bubliny, tak v tu chvíli bublina vyplňuje většinu tohoto kruhu. Celý náš prožitek zabírá tato bublina. Zmocní se nás třeba stud nebo nedůvěra. Se zraněným dítětem uvnitř bubliny jsme ztotožnění natolik, že nejsme schopni rozpoznat, že jsme víc než toto zraněné dítě. Ale jak se postupně prohlubuje naše bdělost, jak získáváme větší soucit a pochopení pro svoji zraněnost, jak se tříbí naše schopnost pozorovat, začíná se bublina zmenšovat. A okolo ní je více a více prostoru, více vědomí, větší schopnost vidět a pozorovat a uvědomovat si, že ve skutečnosti nejsme jen touto bublinou.

Vědomí, které zažíváme, když jsme v bublině, je jako hypnóza

Stav, ve kterém se nacházíme, když jsme v bublině, odpovídá stavu transu, hypnóze. Fenomén transu popisuje Steven Wolinsky ve své knize Trances People Live. Zdůrazňuje, že pro trans je typické, že není spojen s realitou. Když se dostaneme do stavu transu, nevidíme, neslyšíme ani necítíme to, co se v daném okamžiku děje, protože naše dojmy jsou ovlivněny vzpomínkami, které byly otištěny do našeho nervového systému dříve. Vypadá to, jako by jedna naše část zamrzla v době, kdy jsme byli traumatizováni a kdy nám byly odepřeny základní potřeby, jako jsou láska, podpora a jistota. Vjemy tohoto zraněného dítěte uvnitř bubliny, to jsou vjemy dítěte, které je vystrašené nedůvěřivé, zostuzené a ubohé. Když jsme chyceni ve své bublině, věříme, že právě to je pravda.

Různé druhy bublin

Wolinsky popisuje trans jiným způsobem než my. My se soustředíme na to, jak nám naše traumata z minulosti vytvářejí nejrůznější bubliny. Například Susan, účastnice jednoho z našich seminářů, se nachází v bublině, které říkáme bublina studu. Když se nacházíme v bublině studu, máme pocit, že nejsme hodni lásky, že jsme zcela neschopní a k ničemu. Pochybujeme o tom, že se máme s druhými o co podělit, cítíme, že všichni ostatní dělají všechno lépe, a dokonce se nám jeví jako hloupé, že jsme se odvážili nějak ukázat.

Dalším typem bubliny je bublina opuštění a strádání. Zde se cítíme nemilovaní a vstupujeme do tmavého místa, které je nám tak důvěrně známé, do místa, kde pociťujeme strádání a kde se cítíme zoufale osamělí, kde jsme zaplavováni staršími vzpomínkami na to, jak jsme byli odmítnuti a jak jsme se cítili osamělí. Tento stav může být vyvolán partnerem nebo kamarádem, který s námi již nechce být nebo se od nás odtáhne a odepírá nám lásku. Stud a opuštění jdou samozřejmě často ruku v ruce, takže je těžké je od sebe odlišit. Když se ale každým z nich budeme zabývat podrobněji, rozdíl, který je mezi nimi, bude zřetelnější.

Ve skupině, kterou jsme nedávno pořádali ve Švýcarsku, měla jedna žena konflikt s jedním ze zúčastněných mužů. Seminář trval dlouho a jeho účastníci se velmi sblížili a navázali spolu velmi láskyplný vztah. Ale ona žena měla pocit, že dotyčný muž je vůči ní necitlivý a agresivní. Když toto téma sdíleli se skupinou, vyšlo na povrch, že žena uměla být velmi panovačná, a tím muži připomínala jeho starší sestru, která ho tyranizovala. Na druhé straně on zase provokoval ženy způsobem, který jí připomínal jejího zlostného, agresivního otce. To byla ukázka toho, jak jedna bublina narazí na druhou. Oba dva byli přemoženi svým dětským stavem vědomí, a to je vrátilo do jejich bublin. A takto se dá vysvětlit většina z našich konfliktů a nedorozumění, které máme s ostatními. Lidé spolu ve vztahu často jednají z místa svých zranění.

Naše transy a bubliny pramení z toho, že jsme zranění. I když máme v určitém smyslu zranění jen jedno, budeme se na toto zranění dívat z pěti různých pohledů, budeme ho nazývat pěti různými jmény: nedůvěrou, opuštěním, studem, strachem a pohlcením. To nám pomůže svá zranění pochopit a pracovat s nimi do větší hloubky. Když vstupujeme do bubliny, je to projevem jednoho z těchto pěti zranění.

Různé situace nás uvedou do různých druhů bublin. Pro každou z bublin jsou charakteristické určité pocity, přesvědčení a chování a v každé se vnímáme určitým, pro ni typickým způsobem. Také způsoby, jakým se jednotlivé bubliny probouzejí k životu, jsou charakteristické pro každou z nich a zrovna tak i to, s jakými životními situacemi se potkáváme a jak na nás reagují lidé okolo, když jsme v té které bublině. Jakmile se jednou s těmito zraněními seznámíme, můžeme rozpoznat skutečnost, že se nacházíme bublině, podle následujících projevů:

- • jak se cítíme,

- • jak se chováme,

- • co bublinu spustilo,

- • podle myšlenkové struktury a obrazu sebe sama, který to v nás vyvolává.

Na jednom z našich seminářů se jeden muž svěřil s pocitem, že jeho přítelkyně k němu není dost pozorná a ani spolu netráví dost času. Zlobil se a také se dožadoval naplnění svých potřeb. Ona reagovala tím, že se naštvala a stáhla se. Když on cítil, že od ní nedostává dost lásky, vstoupil do své bubliny strádání a opuštění. Z tohoto prostoru reagoval automaticky a nevědomě zlobou, žadoněním a požadováním. Když byl v této bublině, dostávalo se mu jedné a téže odpovědi – odmítnutí. Když jsme se ho zeptali, jak vnímá a cítí sám sebe, když je uvnitř bubliny, řekl, že vidí někoho, kdo je bezmocný, sám a kdo zoufale touží po lásce a cítí, že když nebude reagovat, nikdy nedostane to, co potřebuje.

Prolomení falešného obrazu – jak se dostat ven z bubliny

Chceme zdůraznit čtyři hlavní způsoby, jak se dostat z bubliny ven a přestat se identifikovat se zraněným dítětem:

- • Jednak je třeba, abychom v sobě našli větší míru pochopení a soucitu pro dítě, které je v bublině.

- • Další věcí, která nám může pomoci, je podpora člověka, jemuž můžeme důvěřovat, že nám pomůže, abychom uviděli sebe samé, druhé a nastalé situace objektivně.

- • Za třetí je třeba, abychom byli ochotni cítit, co člověk pociťuje, když je v bublině, namísto toho, abychom se utekli k odmítání, rozptylování, reagování nebo kompenzování.

- • Za čtvrté se můžeme odvážit a zpochybnit to, co si myslíme o sobě samých a co pokládáme za pravdivé, když jsme v bublině. Jakmile začne blednout obraz, který o sobě máme, když jsme v bublině, dochází k transformaci. A naše reakce se přestanou spouštět tak pohotově. Již nereagujeme tak nutkavě a prudce, když se nacházíme v bublině, a naše okolí a okolní svět nám již nevysílá ty samé odpovědi jako dříve.

Například naše klientka Susan, kterou jsme už v této kapitole zmiňovali, věřila, že je nemožná a že nemá žádné tvůrčí schopnosti. Dotkla se jí i nejjemnější kritika a její reakce byla taková, že se stáhla do obrany a svoji destrukci ještě umocňovala. Život a lidé na ni reagovali neustálým odmítáním, což pouze posilovalo její negativní přesvědčení. Byl to bolestně bludný kruh. Tím, že se více dozvídala o svém studu (jakým způsobem, o tom budeme mluvit později), získávala čím dál větší pochopení a soucit s tím, jak se cítila a čemu věřila a proč se tak snadno dostávala do své bubliny. Byla také ochotna pocítit stud, když se dostavil, namísto toho, aby před tím utíkala. Když sebrala trochu odvahy a dovolila si prozkoumat a vyjádřit své tvůrčí nadání, začala pomalu rozpoznávat, že není tak neschopná, slabá a nešikovná, jak si vždy myslela. A obraz, s nímž se ztotožňovala, když byla ve své bublině, začal blednout. Tímto způsobem se naše celoživotní vzorce přestávají opakovat.

Abychom si mohli uvědomit, že žijeme ve svých bublinách, je dobré, když se čas od času podíváme na realitu. My tomu v naší práci říkáme „vyjít ven a nadechnout se”. Jestliže nás něco uvedlo hluboko do bubliny studu nebo nedůvěry, často stačí, když se poradíme s nějakým kamarádem, kterému důvěřujeme, abychom viděli, že to, co vidíme, co cítíme a co si myslíme, není pravda, že je to zabarveno naší minulou zkušeností. Někdy se samozřejmě dostaneme tak hluboko do bubliny, že nejsme schopni nic přijmout. A pak lze udělat jediné – dát tomu čas. V případě, že nás dostane do bubliny interakce s naším partnerem, není nejlepším nápadem požádat o konfrontaci s realitou právě jeho. Je-li ale mezi partnery velká důvěra, může to být nádherný způsob, jak prohloubit lásku a vztah mezi dvěma lidmi.

Nemáme na výběr, strach a nejistotu, které jsou pohřbeny uvnitř nás, prostě musíme pocítit. Možná už jsme zkusili vše, abychom před nimi utekli, ale strach a nejistota nezmizí, dokud se nerozhodneme je ve svém nitru pocítit. A tento krok je vpravdě transformující.

Mám zkušenost, že když jsem se s hloubkou svých strachů a nejistot spojil, nebylo to nikdy tak děsivé, jak jsem se bál. Měl jsem strach, že když sám sobě (a konečně i ostatním) přiznám, jak se uvnitř bojím a jak jsem nejistý, vše se jen zhorší. Jenže opak byl pravdou. Když jsem přiznal strach a nejistotu a vnímal je, bylo mi lépe. A také jsem uviděl, že vlastně vůbec nejsem tak ustrašený a nejistý, jak jsem si myslel. Určitý strach a nejistotu jsem rozhodně cítil, ale zároveň jsem si uvědomil, že mám velkou odvahu a mnoho darů. Nebyl jsem jen tím strachem a nejistotou, které jsou zvenku zakryty kompenzacemi.

Konečně – patří to k riskování. Když uděláme něco, co se vymyká našemu běžnému chování, když vykročíme ze své bezpečné zóny, zpochybňujeme své staré způsoby bytí a náhled na sebe sama. Když se odpoutáme od starých způsobů bytí a přijmeme nové, neznámé, je to velký skok. Naše zraněné já bylo vždy v bublinách a asi se nikdy nevzdá všech podsunutých myšlenkových vzorců a chování. Je snazší se chovat tak, jak jsme se chovali vždycky, a věřit tomu, čemu jsme vždycky věřili – že nás nikdo nemá rád, nikdo nás nechápe, že nemáme žádnou hodnotu, že svět je nebezpečné místo nebo že se o sebe musíme postarat, protože to nikdo jiný neudělá. Ale když se odvážíme riskovat, může to být silné probuzení – šokující, ale také osvobozující – vidět tyto bubliny jako staré šaty.

Kombinace čtyř léčivých aspektů – porozumění a soucitu, podpory důvěryhodné osoby, procítění pocitů zraněného dítěte uvnitř bubliny a ochoty riskovat – nám napomůže k tomu, že pomalu začneme vidět bubliny takové, jaké jsou, a že budeme moci pozorovat, jak přicházejí a odcházejí. Ještě stále do nich budeme moci vstupovat, ale když to uděláme, budeme mít povědomí o tom, co se děje, a bude to právě bdělost, která nás z nich vyvede ven.

BUBLINA

Cvičení: Rozpoznávání bublin

Vyberte si nějakou situaci, ve které jste pocítili znepokojení, bolest či nespokojenost. Jste schopni vidět, že stav, do kterého jste vstoupili, znáte? Tento stav nazýváme bublinou.

Začněte pojmenovávat hlavní rysy tohoto stavu:

1. a) Co ho vyvolá? Jsou vám tyto spouštěče známé a opakují se?

2. b) Jak tento stav cítíte?

3. c) Jak vnímáte svůj život, ostatní lidi a sebe sama, když jste v tomto stavu, a jak o tom smýšlíte?

4. d) Jak reagujete, když jste v tomto stavu? Opakuje se to?

5. e) Jak na vás reagují ostatní, když jste v tomto stavu?

6. f) Když se dostanete do tohoto stavu, jak vidíte ostatní a jak vidíte sebe? Uvědomte si, co si myslíte o sobě a ostatních a čemu věříte, co se týká vás samotných a ostatních?

7. g) Jaké jsou vaše nejhlubší strachy a nejistoty, když jste v tomto prostoru?

Často se stává, že si nevšimnete, že jste v bublině, dokud z ní nejste zase venku. Vnímáte rozdíl mezi tím, jak se cítíte, jak se chováte a jak přemýšlíte, když jste v ní, a jaké to je potom? (Když jste ve své bublině, přemůže vás dětský stav mysli a zcela se vás zmocní. Později je pak snazší to pozorovat.)

KAPITOLA 3.
ZRCADLO

Kdykoli se ocitneme v nějaké bublině, život nám dává odpovědi, které se dají předvídat. Každá bublina vyvolává jiný typ odezvy. Lidé a život nám zrcadlí skutečnost, že jsme právě v nějaké bublině. Funguje to podobně jako radiový vysílač, který vysílá nejrůznější zprávy. Když jsme v nějaké bublině a naprosto se ztotožňujeme se stavem, v němž se nachází dítě uvnitř ní, neustále vysíláme vzkazy, které jsou zcela jedinečné právě pro tuto bublinu. A potom dostáváme zpět velmi předvídatelnou odpověď. Je to stejné, jako když se podíváme do zrcadla. Ve chvíli, kdy začínáme rozeznávat obraz, který nám zrcadlo ukazuje, a začínáme chápat zprávy, které vyzařujeme, vykročili jsme na cestu, jež vede ven z vězení, ve kterém zůstalo naše emoční dítě.

Není tomu tak dávno, co jsme s Amanou pořádali jednodenní workshop nedaleko Curychu. Jeden z účastníků, Wilhelm, dorazil o něco dříve. Své auto zaparkoval na místě, které už bylo rezervováno. Patřilo jednomu z účastníků semináře bydlícího v budově, ve které semináře probíhaly. Když jsme přijížděli, zastihli jsme Wilhelma a tohoto účastníka v bouřlivém sporu. Přeli se o to, jestli tam Wilhelm může nechat své auto zaparkované. Později, když seminář začal, se po jednom z mých úvodních vstupů Wilhelm přihlásil a prudce a nepřátelským tónem zaútočil na to, co jsem říkal. Byl jsem překvapen. Později, ten samý den, se nám svěřil, že ho právě opustila jeho přítelkyně a on nechápal proč. Také ho nesmírně udivilo, když s ním jeden z dalších účastníků odmítl dělat nějaké cvičení. Wilhelm si nebyl vědom toho, co mu jeho zrcadlo odráželo, stejně jako si nebyl vědom toho, že to, co vyzařuje, vytváří takový odraz.

Zrcadlo nám ukazuje, jak na ostatní působíme

Většina z nás není tak popudlivá, jako byl Wilhelm, ani tak neochotná se na sebe podívat, ale všichni máme svá slepá místa. Často je obtížné rozeznat, jaký vliv mají naše přesvědčení a naše chování na druhé lidi a do jaké míry to vyvolává reakce, kterých se nám od nich dostává. Máme sklony považovat zkušenosti, které nás potkávají, za náhody, nebo si myslíme, že se jedná o problém druhého člověka. Moje matka mi vždy říkala, že v životě jde pouze o to, kdo má štěstí a kdo má smůlu. A když jsem jí říkal, že v tom bude ještě něco jiného než pouhá štěstěna, nesouhlasila. (A to je jedna z těch vzácných příležitostí, kdy se moje matka pletla.) Ve skutečnosti je to tak, že jakmile začneme rozeznávat své bubliny, začne být zřetelnější, proč se nám věci v životě dějí tak, jak se dějí.

Po mnoho let jsem míval vztahy se ženami, které byly více mými dcerami než partnerkami. Staly se závislými, dětinskými a potřebovaly mě a já jsem je zachraňoval a pečoval o ně, neboť jsem byl přece tak „starostlivý a soucitný“. Byla ve mně ale zlost. Jako bych veškerou svou péči a soucit vyhazoval oknem ven. Jediné, co jsem chtěl, bylo, abych mohl být „svobodný“ a žít si svůj život. Svým kamarádům jsem si na své přítelkyně stěžoval, že jsou na mně tak závislé, ale nechápal jsem, proč neustále opakuji ten samý vzorec. Nechápal jsem, že to, co se děje, je následkem mého chování. Myslel jsem si totiž, že je to vina mých partnerek – že prostě nejsou schopny stát na vlastních nohou. Neviděl jsem, že když jsem ve své bublině, nejen že se neotevírám, ale skrývám se za roli rodiče, která mi slouží jako jemná a přitom zrádná ochrana před studem a strachem. Naše vzorce ve vztazích jsou úžasnými zrcadly, neboť nám pomáhají odkrýt naše bubliny a to, jak v nich žijeme.

Maria je asi čtyřicetiletá Italka. Cítí se zmatená, neboť nemůže pochopit, proč se od ní lidé v jejím životě odtahují a říkají jí, že jim s ní není příjemně. Emoční dítě v jejím nitru je velmi smutné. A vibrace, kterou toto dítě vysílá navenek, je: „Zachraň mě, zbav mě toho smutku.“ To ona ovšem není schopna vidět a po každém dalším odmítnutí je ještě smutnější a osamělejší.

Němka Catherine, která s námi pracuje, si stěžovala, že je pro ni její muž nedostupný. Nicméně vibrace, kterou Catherine vyzařuje, je silný tlak – chce, aby bylo po jejím. A právě tato vibrace od ní jejího partnera odhání. Dnes už Catherine vidí, že tuto energii naplněnou vymáháním měla vždy a že se jí pokoušela zaplnit prázdnotu uvnitř sebe.

Existence nám jakýmsi tajemným způsobem netoleruje naše nevědomé strategie a vytváří nekonečné strádání a zklamání, dokud tyto kontrolní strategie jednou nepřekonáme.

Rebecca je naše dávná blízká přítelkyně. Celou dobu, co ji znám, si stěžuje, že muži okolo ní pro ni nejsou dostupní. Když je v nějakém vztahu, neustále cítí nedostatek lásky a pozornosti a každý její vztah končí tím, že ji partner odmítne. Při každém odmítnutí se cítí, jako by to bylo poprvé, přitom si je velmi dobře vědoma toho, že se jedná o vzorec. Vysílá tiché poselství říkající: „ Prosím tě, zachraň mě,“ které vede druhé k tomu, že ji od sebe odhánějí.

Vzorce našeho chování jsou často hluboce nevědomé

Vzorce chování jsou v nás hluboce ukotveny a jsou automatické. Někdy lidi odrazujeme tím, že v nich svým chováním vyvoláváme pocit, že nám nelze důvěřovat. Nebo vysíláme vibraci, která říká: „Mám pocit, že mě není možné milovat, a potřebuji, abys mě ocenil a věnoval mi pozornost, a teprve potom se budu cítit dobře sám se sebou.“

Měl jsem v životě období, kdy mě ženy neustále odmítaly. Nechápal jsem, proč to tak je, a hodně jsem se litoval. Tehdy jsem si neuvědomoval, že se to děje proto, že nic nevím o svých zraněních ze studu a opuštění. Přicházel jsem k ženě jako žebrák s energií malého chlapce, který chce, aby ho někdo pochválil a dopřál mu nepodmíněnou mateřskou lásku.

Per je norský horal, suchý jako kneckebrot. Účastnil se jednoho z našich workshopů a po každém sezení si rychle natáhl sportovní oblečení a vyběhl na šestikilometrový úsek do přírody. Je mu přes padesát let a nemá na svém těle gram tuku. Per je skutečný samotář. Byl jednou ženatý, ale trávil tolik času prací a svými sportovními aktivitami, že ho jeho žena – k jeho úžasu – opustila. S ženami chodí na schůzky, ale nedovoluje si citově se angažovat. Jednou jsem se ho zeptal, jestli byl někdy zamilovaný, a jeho odpověď zněla: „No tak daleko bych nezacházel.“ V zrcadle vidí Per pouze někoho, kdo ho chce pohltit a připravit ho o jeho svobodu. Je plný nedůvěry, ale zatím nevidí souvislost mezi svým životním stylem – izolací – a svým hlubokým strachem z toho, že ho někdo zahltí a zneužije. Ještě si nezačal klást ty správné otázky.

V životě každého z těchto lidí, které jsem uvedl jako příklad, dochází k problémům, protože dotyční žijí ve svých bublinách, aniž by si to uvědomovali. Navíc, pokud si nedovolí spojit se s pocity, které leží pod tím, je jejich život řízen chováním, které je typické pro život v bublině.

Existence vytrvale vynakládá úsilí na to, aby nám ukázala, co potřebujeme vidět. Tak dlouho nám bude nastavovat zrcadlo a oslňovat nás jeho odrazem, dokud neuvidíme, co nám chce říci. Naší normální odezvou v takových situacích je, že cítíme hněv, cítíme se být obětí a máme pocit, že je to nespravedlivé.

Ale to vše nám přináší jen hořkost a rezignaci. V takovém rozpoložení své mysli nejsme otevřeni tomu, abychom uviděli, co potřebujeme vidět, a pocítili, co potřebujeme cítit. Obvykle si nejsme vědomi poselství, jež vysíláme, protože v našem nitru není část, která by byla schopna vše pozorovat. Žijeme pocity svého emočního dítěte a z tohoto prostoru jednáme nevědomě. Zpětná vazba, které se nám často dostává, není to, co chceme a očekáváme, takže jsme roztrpčení a zklamaní. Když se nám dostane zpětné vazby, obviníme své okolí z toho, že není dost chápající, citlivé, pozorné a milující. Dokonce se ho snažíme i změnit. Nerozumíme tomu, proč se nám tato zpětná vazba stále vrací, nechápeme totiž, že vysíláme stále stejné poselství. A nejedná se o jednorázové zrcadlení. Jedná se o vzorce.

Christina a Alberto spolu chodí už čtyři roky. Pokaždé, když uplyne několik měsíců, se rozejdou, a poté opět sejdou. Ona je krásná, čtyřiatřicetiletá žena, která svou krásu a sex-appeal vždy používala k tomu, aby získala, co chce, a pomocí těchto dvou zbraní byla schopná poměrně účinně muži manipulovat. Alberto je dost silný na to, aby se nenechal chytit do jejích pastí. Ale věří tomu, že jediný způsob, jak čelit jejím sexuálním nárokům a periodickým záchvatům vzteku, je, že se od ní odpojí. Pokaždé, když k tomu dojde, Christina si hořce stěžuje, že ji Alberto nemiluje, a často si najde jiného muže, se kterým spí. Pak se tím unaví a vrátí se k Albertovi. Na druhé straně on se po určité době rozhodne, že už má toho vztahu dost, vlastně že má dost všech vztahů, a vrátí se ke svému tak dobře známému zenovému životnímu stylu, k izolaci. Oba dva, jak Alberto, tak Christina, vysílají stejné poselství: „Nevěřím ti a nedopustím, abys nade mnou získal převahu.“ Oba dva se nacházejí v bublině nedůvěry a jejich vztah je řízen strategiemi ovládání a manipulace. Ztrácejí se ve svém automatickém chování, kterým se chrání před druhým člověkem.

Jak si položit tu správnou otázku

Jakmile narazíte na nějaký vzorec, pomáhá, když si položíte pár následujících otázek.

- • První: „Jaký zrcadlový obraz mne samotného mi lidé a život vracejí zpátky?“ Nebo: „Jakou energetickou zpětnou vazbu dostávám?“

- • Druhá: „Jaká vibrace, již vysílám, ho způsobuje?“

- • Třetí: „Jaké zranění se skrývá pod touto vibrací?“

Když se ptáme tímto upřímným způsobem, postačí to. Jako by se dalo do pohybu cosi magického, jako kdybychom žádali Existenci, aby nám pomohla se hlouběji pochopit. Když si začneme tyto otázky pokládat, odpověď možná nedostaneme hned. Ale už jen tím, že si je položíme, se otevíráme odpovědi. A tak jsme udělali první krok, který přesahuje naše automatické chování.

Pokud jsme ve stavu nevědomí, ve stavu svého emočního dítěte, které je jato strachem, studem a nedůvěrou, je téměř nemožné, abychom byli schopni přijímat život. Z tohoto pohledu stále znovu a znovu opakujeme stejné bolestné vzorce. Když ale více pochopíme, jak naše emoční dítě přemýšlí, jak se cítí a jak se chová, můžeme svoji perspektivu začít pomalu měnit. To, co přichází, můžeme přijímat jako příležitost, jak se o sobě víc dozvědět. A k radikálnímu posunu může dojít jenom tehdy, když začneme být otevření a když budeme mít ochotu podívat se do svého nitra.

Nevidíte svět takový, jaký je – vidíte jej tak, jak

vás jej nutí vidět vaše mysl.

Dokud nebudete schopni odsunout veškerou mysl

a uvidět svět jinak,

v tomto okamžiku, svým vědomím,

nikdy neuvidíte pravdu.

Osho

Cvičení: Rozpoznání zrcadlového obrazu

Jaká poselství vám Existence posílá prostřednictvím životních situací, které jsou bolestné – jako selhání nebo odmítnutí?

1. a) Jste schopni rozeznat, co vaše emoční dítě vysílá, že to vyvolává právě tento zrcadlový odraz?

2. b) Jaké zranění může tento vzorec spouštět?

ČÁST II.
EMOČNÍ DÍTĚ JEDNÁ

KAPITOLA 4.
REAKCE A KONTROLA

V následujících pěti kapitolách se budeme věnovat chování, které bychom mohli nazvat „bublinovým“. Jedná se o hlavní vzorce chování, do nichž se nevědomě, automaticky a nutkavě dostáváme, a to v situacích, ve kterých nás přemůže stav mysli našeho emočního dítěte. První dva z těchto vzorců chování jsou potřeba reagovat a potřeba mít věci pod kontrolou.

Pro dítě je přirozené, že je reaktivní, neboť v sobě nemá žádný prostor, ve kterém by mohlo unést strach nebo bolest. Nemá prostor pro to, aby bylo schopno oddálit uspokojení svých potřeb nebo snášet nespokojenost.

Tato skutečnost způsobí, že začneme okamžitě reagovat. Když jsme v dětském stavu vědomí a cítíme se někým nebo něčím jakkoli ohroženi, automaticky se přesuneme do polohy, ve které se velmi rychle hájíme nebo chráníme. Může se jednat o skutečné ohrožení, ale ve většině případů se jedná o situace, které vyhodnotíme jako ohrožující, neboť jsme ovlivněni svými traumaty z minulosti. Zareagujeme rovněž pokaždé, když máme podezření, že nedostaneme to, co potřebujeme. Nejdříve jednáme, a teprve potom myslíme a cítíme (a někdy prostě jenom reagujeme). V rekordním čase přejdeme od spouštěče k odpovědi. A právě mezi spouštěčem a reakcí na něj se nachází neprozkoumaný svět našeho vystrašeného, opuštěného a traumatizovaného vnitřního já. Pokud svou energii promrháme a znovu a znovu automaticky reagujeme, nejsme pak schopni být v kontaktu s tím, co ji dráždí; nejsme schopni nahlédnout na to, co se skrývá za našimi reakcemi.

Naše emoční dítě cítí nepřekonatelnou nutkavost jednat, neboť má pocit, že na jeho jednání závisí život. Zkušenosti, které jsme nabyli ve své minulosti, nás naučily, že proto, abychom dosáhli naplnění svých potřeb, musíme vyvinout jakoukoliv strategii – na tom záviselo naše přežití. Jsme-li takto nevědomí, zabýváme se pouze tím, jak co nejrychleji a všemi možnými prostředky získat jistotu nebo lásku. Často se uchylujeme k reakci, aniž máme vůbec nějaké povědomí o tom, co naši reakci vyvolává. Někdy se vlastní spouštěč reakce může zdát triviální a hloupý, ale našemu vnitřnímu dítěti se nikdy jako triviální nejeví.

Své reakce můžeme odsuzovat a stává se, že poté, co něco uděláme nebo řekneme, ze sebe máme nedobrý pocit. Své reakce se můžeme také pokoušet ovládat. Ale ani odsuzování ani pocity viny či snaha ovládat svoje reakce nemají žádný vliv na reaktivnost našeho zraněného já. Je důležité, abychom vnímali, jak neodolatelná a silná je tato naše potřeba reagovat.

Často se stává, že ani dlouho poté, co zareagujeme, si nejsme schopni uvědomit, na co jsme vlastně reagovali. Dochází k tomu, že následně po naší reakci někdo reagoval na nás, takže my jsme zareagovali znovu a tak dále. V určitém bodě bychom se mohli zastavit, podívat se na celou situaci a zeptat se sami sebe: „No, zdá se, že reaguji; copak to asi spustilo?“ Něco vyprovokovalo naše emoční dítě, ale protože nejsme zvyklí se svojí zraněností zabývat, žijeme zcela nevědomě od spouštěče k reakci.

Co spouští naše reakce

Před pár lety jsme se s Amanou a několika dalšími přáteli z naší komunity zúčastnili jednoho experimentu. Věnovali jsme dva týdny tomu, abychom prozkoumali svoji reaktivnost Kdykoli jsme si všimli, že začínáme reagovat, zapsali jsme si to do malého sešitku, který jsme všude nosili sebou. Pozorovali jsme, co tuto reakci způsobilo, a to, jakým způsobem jsme zareagovali. Získali jsme tím cenný pohled na své automatické chování. A na hlubší úrovni i vhled do svých vlastních zranění.

Zmíním teď několik ukázek z toho, co jsem objevil u sebe. Mezi mé nejsilnější spouštěče asi patřil pocit, že mě někdo soudí nebo že mi nerozumí. Dalším mocným spouštěčem byl pocit, že se mnou někdo jedná bez respektu. Tyto situace dosahovaly na barometru mých reakcí nejvyšších stupňů. Také jsem mohl pozorovat, že mě zneklidňovalo, když jsem měl pocit, že se někomu jinému dostává příliš mnoho pozornosti nebo si někdo něco nárokuje a chová se dětinsky, a to i přes to, že se jeho chování vůbec netýkalo mě. Povšiml jsem si zároveň i toho, jak silně mě podráždí cokoli, co je spojeno s praktickými světskými záležitostmi, jako jsou daně, pojištění nebo i cestovní plány. Mé reakce snadno spustilo i to, když jsem byl v nějaké nepříjemné situaci nebo měl-li jsem na něco nebo někoho čekat. To se mohlo stát ve chvíli, kdy někdo přišel později na nějakou schůzku nebo i při takové banalitě, kdy se prodavač příliš dlouho věnoval nějakým jiným zákazníkům.

Dalšími dvěma evidentními spouštěči se ukázaly být neschopnost a nevýkonnost. Tyto spouštěče jsem měl možnost mnohokrát pozorovat během let, kdy jsem žil v Indii, neboť v Indii je víceméně překvapení, když něco funguje tak, jak má, a když už to tak nakrásně je, člověk nikdy neví, jak dlouho to vydrží. Tyto spouštěče mě provokují v situacích, které nemohu nijak ovládat, například když sedím v autě na sedadle spolujezdce a cítím, že má nade mnou někdo moc. Také nesnáším, když nefunguje něco mechanického. Vždy se jedná o situace, kdy se cítím bezmocný, a to nemám rád.

Jestliže věnujeme spouštěčům svých reakcí pozornost, objevíme jich za den mnoho. Jejich seznam je dlouhý, ale některé věci se zdají být společné:

1. 1. Ohrožení – cítíme-li se napadeni, zahlceni, cítíme-li, že se někdo plete do našich záležitostí, když se cítíme kritizováni nebo když máme pocit, že nás někdo soudí.

2. 2. Zranění – máme-li pocit, že si nás někdo necení, nebere na nás ohled nebo nás odmítá.

3. 3. Očekávání – cítíme-li něčí požadavky nebo očekávání.

4. 4. Reflexe – vidíme-li u druhého člověka nějakou vlastnost, kterou na sobě nepřijímáme.

5. 5. Srovnávání – srovnáváme-li se s druhým člověkem, a to ve svůj neprospěch.

6. 6. Strach z toho, že někoho nebo něco ztratíme.

7. 7. Cítíme-li se být znevýhodněni nebo necítíme-li se v určité situaci dobře.

Pozorujeme své reakce

Naše reakce, kterými odpovídáme na to, kdy nás něco vyprovokuje, se různí. Závisí to na našem emočním založení. Někdo je extrovertní a ohnivý, někdo zase více introvertní a stažený do sebe. Já, když jsem zraněn, se často stahuji do sebe. Mohu dokonce i předstírat, že se mě nic nedotklo. A možná ani sám nevím, že mě něco rozrušilo. Zjistil jsem, že Karen Horneyová rozděluje lidi podle způsobu, jak reagují, do tří kategorií. Toto rozdělení pokládám za vynikající. Vypozorovala, že lidé buď reagují tak, že se postaví do opozice proti druhému člověku, nebo se k němu snaží přiblížit, anebo se od lidí odtáhnou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Od iluzí k lásce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.