Martin Pollack

Americký císař

Masové vystěhovalectví z Haliče

Z rakouského originálu Kaiser von Amerika,

vydaného nakladatelstvím Paul Zsolnay ve Vídni

v roce 2010 přeložila Tereza Semotamová

V roce 2014 jako svoji 326. tištěnou publikaci

a v roce 2015 jako svoji 4. elektronickou publikaci

vydalo nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

Odpovědný redaktor Patrik Linhart

Jazyková redakce Veronika Macková

Fotografie pocházejí z archivu autora

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Sazba z písma Tabac G3 (www.suitcasetype.com)

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-124-1

The translation was kindly supported by the Fund for Central & East European Book Projects, Amsterdam.

Tento projekt byl realizován za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikací (sdělení) odpovídá výlučně autor.

Publikace (sdělení) nereprezentují názory Evropské komise a Evropská komise neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

Kniha vychází s podporou Ministerstva kultury České republiky.

Publikace vznikla v rámci projektu MOVE podporovaného programem Grundtvig Learning Partnership.

Obsah

tiráž

Lákavý život v cizině

Nevítaní cizinci

Albert Ballin

Obchod s delikátním masem

Andělíčkářství

Haličská bída v číslech

Židovští uprchlíci v Brodech

Osvětim, Oświęcim, Auschwitz, Oschpitzin

Loď duchů „F. Missler“

Masový soudní proces

Čtyřicet beden

Zelenáči a chocholáči

Němečtí vystěhovalci míří do Ameriky

Johnstown Horror

Šejdíři a podvodníčci

Obchodování s lidmi

Hory koňských mrtvol

Pryč odsud

Fusgejer

Brazilská horečka

Polacas

Škodlivé živly

Grine Kusine

Vykoupej se u Ballina

Ráj v Moskvě

Kříž v Brutovcích

poznámka závěrem

Lákavý život v cizině

Dne 27. března 1888 četnická hlídka ve Starých Stawech, malé osadě v západní Haliči, dopadne čtyři slovenské muže. Staré Stawy se nacházejí nedaleko Osvětimi, několik kilometrů od pruské hranice. Slováci jdou pěšky. Nejdříve na všechny položené otázky mlčí a dělají, jako by polsky nerozuměli ani slovo. Jen krčí rameny a vrtí hlavami. Teprve až jeden z četníků nejmladšímu z nich, vlastně ještě dítěti, uštědří pár štulců, kápnou božskou. Říkají, že pocházejí z Uher, ze spišské vísky Brutovce, a chtějí se vystěhovat do Ameriky. Protože kromě tohoto chabého vysvětlení mohou dohromady předložit jen pár zlatých, jsou eskortováni do Starých Stawů a tam předáni starostovi obce.

Ten jim pak měl vydat postrkový list a nechat je dopravit zpátky do místa bydliště. Než ale úřady mohly začít jednat a postarat se o odvoz chudých „hnanců“, jak se těmto nešťastníkům úřední hantýrkou říká, vezmou Mathias Komara (30), Pál Popovic (18), Jan Virosztek (16) a Jakob Komara (14) do zaječích. Okamžitě je zahájeno pátrání, které však není úspěšné. Zadržení a následný útěk čtyř mladých Slováků vyvolá horečné aktivity a obsáhlou korespondenci mezi haličskými a uherskými úřady. Jako by nešlo o obyčejné vystěhovalce, ale o nebezpečné zločince, kteří bezpodmínečně musí za mříže.

Starosta obce Staré Stawy událost nejdříve nahlásí nadřízenému správnímu orgánu, kterým je okresní hejtmanství v Białe. Slováci po sobě nezanechali vůbec nic, až na tři zlaté, které četník sebral nejstaršímu z této čtveřice, ostatní byli bez peněz. Žádná zavazadla u sebe neměli, jen dřevěný kufr zamčený visacím zámkem a pár ranců. S těmi i utekli. O tom ale v hlášení starosty nic nenajdeme, nejspíš se obával, aby nebyl nařčen z nedbalosti. Přinejmenším jim měl zavazadla odebrat a uschovat.

O měsíc později se okresní hejtman z Białe písemně obrací na ctihodný stoličný soud města Levoča s dotazem, zda tato čtyři nezvěstná individua již dorazila do svého rodiště. V tomto úředním psaní je použito oficiální uherské jméno vísky, Brutócz. Mimoto uherské úřady žádá, aby osvětlily, kdo Mathiasovi Komarovi a jeho doprovodu pomohl dostat se z Brutócze až k pruské hranici. Nezkušení vesničané by totiž sotva dorazili tak daleko.

Haličské úřady z napomáhání podezírají zástupce hamburské emigrační agentury v Osvětimi, jistého Simona Herze. Slováky k vystěhování nejspíš nalákal proto, aby jim prodal jízdenky na loď do Ameriky. Možná, že Herz čtveřici mladíků při útěku ze Starých Stawů někde potkal a pod rouškou tmy jim pomohl dostat se až do Pruska. Z pohraniční stanice Mysłowice je pak už snadné nastoupit na vlak do Berlína a odtamtud pokračovat v cestě do Hamburku nebo Brém, dvou velkých německých vystěhovaleckých přístavů.

Stoliční soudce v Levoči pověřil vyšetřováním celého případu starostu obce Brutovce. Má příbuzné vystěhovalců podrobit výslechu. Dovídá se od nich, že až k pruské hranici slovenské chlapce zavezl spišský vozka. Tam je ale zatkla c. k. četnická hlídka, která Mathiasovi Komarovi zabavila jeho pět zlatých. Dva zlaťáky mu četníci vrátili, tři byly odevzdány obci. To jsou ty tři zlaté, které později byly poslány okresnímu hejtmanství do Białe. Potud se všechno zdá být v pořádku.

„Více toho není známo, bylo pouze zjištěno, že všichni výše zmínění jsou nyní v Americe. Na pruské hranici si tyto osoby údajně převzal jistý pan Simon Herz a přes hranici je převezl vozem,“ píše se v protokolu závěrem.

Výpověď, zdá se, podezření vznesené vůči vystěhovaleckému agentovi potvrdila. Otázkou je: Jak se se Slováky seznámil? Vyzvedl je ve Starých Stawech? A jak se dozvěděl o jejich zatčení?

Tyto otázky zůstávají nevyjasněné. Každopádně panuje jisté podezření, že Simon Herz z Osvětimi disponuje nápadně dobrými konexemi s jistými úřady. Pod záznamem výslechu příbuzných figurují tato jména: Komara Maria, manželka Komary Mathiase, Virosztek Maria, matka Viroszteka Johanna, Komara Maria, matka Komary Jakoba, a Popovic Johann, otec Popovice Paula. Jen žena Mathiase Komary je podepsaná vlastnoručně, byť poněkud nejistě a roztřeseně, ostatní udělali pod protokol jen křížky.

Psaná podoba jmen se dokument od dokumentu různí. Někde nacházíme jméno Paul Popowicz, jindy Pál nebo Pavol Popovic, respektive Popovič, později také Popovich nebo Popovics, Mathias Komara bývá nazýván také Maciej Komar, vedle zápisů Jan Virosztek a Johann Virosztak figuruje také Wirostak. Pro úřady, které se poctivě snaží v celé záležitosti zorientovat, to bývá velmi matoucí.

Zmatek panuje už ohledně místa, odkud čtyři vystěhovalci pocházejí. Až do roku 1899 se obec jmenovala maďarsky Brutócz, poté, pořád ještě maďarsky, Szepesszentlörinc, německy Brutowetz, ale také Stenzelau nebo Stenzelhaus, přičemž slovenští vystěhovalci své rodiště nazývali Brutovce, Rusíni, již v osadě také žili, jí pak říkali Brutivcy. Tolik názvů pro jednu malou farnost čítající 150 obyvatel, převážně Slováků katolického vyznání.Bílý zděný kostelík s baňatou věžičkou pocházející z 1. poloviny 14. století je zasvěcený svatému Vavřinci, patronovi obce. Je tu několik pevných kamenných domů, ale většina obydlí je ze dřeva, jedná se spíše o chýše.

Mírné pahorky, louky, políčka. Sedláci v Brutovcích nežijí v chudobě, ale od brzkého rána do pozdního večera mají plné ruce práce: na poli, na záhoncích, na zahrádce, v lese, v chlévě s dobytkem se pracuje i v neděli a ve svátek. Typickým příkladem je rodina Pála Popovice, jednoho ze čtyř vystěhovalců, kteří byli v březnu 1888 dopadeni v blízkosti pruské hranice. Když přišel na svět, žili jeho rodiče — János Popovic a jeho žena Anna, rozená Milcsak — v domě jeho prarodičů. V domě s popisným číslem 65 byly dvě ložnice a jedna kuchyně, dva sklepy, dva chlévy a jeden mlat, dostatek prostoru pro obě rodiny čítající celkem šest osob a dobytek. Pálův dědeček Mihály Popovic při sčítání v prosinci 1869 uvedl, že vlastní dva valachy, dva voly a jednu krávu uherské rasy, dále jednu švýcarskou krávu, deset ovcí obyčejných a dvě chovné a k tomu ještě dva osly — drůbež, husy a kachny se při sčítání udávat nemusí. Švýcarské krávy mají ve formuláři pro sčítání vyhrazenou speciální kolonku. Ty jsou totiž zvláštní tím, že dávají více mléka než ty uherské. Kdo měl v chlévě švýcarskou krávu, ten ve vesnici něco znamenal. Mihály Popovic vlastnil samozřejmě také pole, pastviny, louky, sad kolem domu, zahrádku — zkrátka velký majetek. S takto velkým hospodářstvím je ale spojená spousta práce.

A možná právě toto každodenní plahočení bylo důvodem, proč se osmnáctiletý Pál, kterému doma samozřejmě říkali slovensky Pavol, rozhodl spolu s ostatními sedláky a syny sedláků z vesnice odejít do Ameriky. Jako většina dětí Pavol musel už jako malý pomáhat v hospodářství. Už v pěti letech pásl kuřata a husy, později také prasata, od osmi let pak měl na starosti i krávy. Kuřata, husy a prasata pásl kolem domu, teprve s krávami se vydával na pastviny za vesnicí, takže celý den a někdy i vícero dní strávil mimo domov. To potom spával v provizorní chatrči z klestí. Pomoc dětí na statku bývala přesně organizovaná, každé dítě mělo své povinnosti.

Je ale možné, že rozhodnutí, že Pavol půjde do Ameriky, aby tam vydělal pár dolarů, učinili jeho rodiče. S vidinou spousty rychle vydělaných peněz mířila do zámoří spousta vystěhovalců: zůstat pár let v zemi snů a pak se zase vrátit domů, za naspořené peníze si koupit pole, kus lesa nebo dobytek, vyplatit spoludědice nebo splatit dluhy a nedoplatky na daních. Právě ze Slovenska do Ameriky mířila za výdělkem spousta emigrantů, kteří měli v plánu zůstat jen dočasně. Ani Pavol Popovic a jeho kamarádi nehodlali v Americe zůstat navždy.

Kdo ale prosté hochy z Brutovců vůbec přivedl na myšlenku hledat štěstí v Americe? Slovenští sedláci a nádeníci na Spiši, stejně jako venkované ze sousední Haliče, byli převážně analfabeti. Ani Pavol Popovic a ostatní v tomto ohledu nejsou výjimkou. O Americe, zemi snů, se tedy nemohli dovědět z brožur nebo z novin. Důležitou roli ale sehrají dopisy vystěhovalců, kteří psát umí. Život v cizině líčí v lákavých barvách, tu a tam domů pošlou dokonce malý obnos, dolar nebo dva, přestože bankovky posílané v dopise lze snadno odcizit. Dopis pak vesničanům musel přečíst učitel nebo farář. Obyčejně začínaly pozdravením Pána Boha: Pochválen buď Pan Ježíš Kristus a nejsvatější Panna Maria, Jeho Matka! Při čtení dopisu se často seběhla půlka vesnice, všichni jsou zvědaví, co jejich sousedé v daleké Americe zažívají.

Jeden starý vystěhovalec z Brutovců, katolický farář, ve Spojených státech amerických krátce před svojí smrtí vyprávěl, že do vesnice přijížděli agenti, kteří lidi lákali na cestu do Ameriky. To bylo na denním pořádku. I v ostatních spišských vesnicích se objevují cizí agenti a žasnoucím obyvatelům vyprávějí neuvěřitelné historky o bohatém světadílu, kde zlato leží na zemi. Stačí se prostě jen sklonit a zvednout je. Mazaní agenti jim rádi poradí, jak se do Ameriky dopravit — cestuje se tam lodí, která je prý větší než kostel v Brutovcích —, a protože má agent dobré srdce, rád přijme zálohu na lodní lístek, díky kterému mají místo na parníku do Ameriky rezervované.

Jakmile se však ve vsi objeví c. k. četníci, což se ale stává zřídka, agenti umlknou a tváří se jako neviňátka. Ocitli se tu náhodou, vesnicí pouze projíždějí. Vystěhovat se z rakousko-uherské monarchie sice zakázané nebylo, ale najímat vystěhovalce ano. Bylo trestné provozovat vystěhovaleckou propagandu a bez povolení, tedy bez státní koncese, platil zákaz převážení vystěhovalců nebo prodej lodních lístků. Obzvlášť tvrdě se pak trestalo, pokud někdo vesničany k vystěhování přemlouval či tento úmysl podporoval u mužů v bojeschopném věku, kteří nemohli předložit propouštěcí list z vojska. To pak bylo považováno za napomáhání k dezerci a následoval tvrdý trest. Pavola Popovice a Jana Viroszteka vojna teprve čekala, propouštěcí list tedy předložit nemohli.

Vše ukazuje na to, že Simon Herz oba mladé Slováky navedl, nebo dokonce přemluvil, aby se vojně vyhnuli. Tohoto vystěhovaleckého agenta mají haličské úřady ve svém hledáčku už dlouho. Nyní doufají, že by se jim konečně mohlo podařit něco mu dokázat. Okresní hejtman města Biała úřady v Osvětimi požádal, aby Herze v této záležitosti povolali k výslechu. „Dané osoby jsem jakožto agent s koncesí ve službách akciové společnosti Hamburg-Amerikanischen-Packetfahrt do Hamburku nepřepravil, ani jim neprodal lodní lístky. Cestující, kteří si u mě zakoupí lodní lístky, bývají přepravováni železnicí, nikoliv vozy.“

Simon Herz v Osvětimi vede vystěhovaleckou agenturu patřící společnosti Hamburg-Amerika--Linie, firmu má ovšem pouze v pronájmu, je zapsaná na jméno jistého Josefa Klausnera z Brodů. V tomto východohaličském pohraničním městě Klausner provozuje ještě druhou agenturu pro Cunard Steamship Company v Liverpoolu, v najímání vystěhovalců a s tím spojenými obchodními aktivitami je velmi činorodý. Také na něj mají úřady už delší dobu spadeno. Na předvolání okresního hejtmanství v Białe reagoval podrážděně.

C. k. místodržiteli ve Lvově zašle memorandum, ve kterém se pobouřeně ohrazuje proti všem výtkám. Klausner detailně uvádí, že c. k. místodržitelství mu udělilo koncesi, aby vystěhovalcům do Ameriky v Brodech prodával lodní lístky na Cunard Line a v Osvětimi lístky na Hamburg-Amerika-Linie. Při svých obchodech prý pokaždé s trapnou přesností dodržuje všechny platné předpisy. Přesto jej a jeho spolupracovníky závistivci pořád dokola očerňují. Dle svých slov dokonce ví, kdo za těmito udáními, jimiž úřady otravují, stojí: není to nikdo jiný než zástupci Bremer Norddeutsche Lloyd v Osvětimi. Příliš průhledná metoda, jak uškodit nenáviděné konkurenci. Klausnerovo memorandum je zařazeno do spisu, opis postoupen okresnímu hejtmanství v Białe. Akta případu nezvěstné čtveřice slovenských vystěhovalců jsou čím dál tlustší, přibývají další a další protokoly, Uhry a Halič v této věci hojně korespondují, je zahájeno pátrání, prováděny výslechy.

Čtyři slovenští mladíci o této aktivitě úřadů nemají tušení, už dávno se nacházejí v zemi, od níž si toho tolik slibují. Dne 1. dubna 1888, tedy pouhé čtyři dny poté, co je v blízkosti Starých Stawů zatklo četnictvo, už v Hamburku nastupují na palubu linkového parníku „Rugia“ provozovaného akciovou společností Hamburg-Amerikanische-Packet-fahrt, krátce Hapag. Z Hamburku míří přes Le Havre do New Yorku. Cestují nejlevnější třídou v mezipalubí společně se čtyřmi dalšími muži z Brutovců, jejichž cesta do Hamburku proběhla bez potíží.

Dne 1. dubna 1888 tak do New Yorku doputuje osm prostých venkovanů: Mihály Popovic (39), Mihály Malinyak (33), Janko Hockicko (30), Mathias Komara (30), Pál Popovic (18), Jan Virosztek (16), Pál Korhnyak (16) a Jakob Komara (14). Není to ale jen touha odjet do Ameriky, která je spojuje. Mihály Popovic je mladším bratrem Pálova otce Jánose a dostal za úkol na svého osmnáctiletého synovce dohlédnout. Pálovi rodiče János a Anna Popovicovi jsou kmotry Pála Korhnyaka, ten je zase ze strany matky, rozené Hockicko, příbuzný s Jankem Hockickem. Ať už pokrevní příbuzní, sousedé nebo kamarádi, do Ameriky vyrazila skupina mužů, kteří se dobře znají.

Pro jejich rodnou vesnici je to bolestná ztráta, muže doma postrádají při práci, ti mladší z nich tam pak chybí jakožto potenciální ženiši, přestože rodičům a dívkám slíbili, že se vrátí. Muži se na dalekou cestu vydávají sami bez manželek, snoubenek a sester, ty zůstávají doma, na polích a záhoncích, u dobytka. V mezipalubí lodi „Rugia“ se mačkají téměř výhradně cestující mužského pohlaví, většině z nich je mezi dvaceti až čtyřiceti lety, jsou to muži v nejlepším věku. Jen několik málo rodin s dětmi, dokonce s kojenci, se rozhodlo vážit tak dlouho cestu.

Mihály Popovic, narozený roku 1849, je z nich nejstarší. Uvážíme-li, jak je život sedláka tvrdý, je pak ve svých 39 letech na emigraci už poměrně starý. Doma v Brutovcích nechal ženu a kopu dětí. Je podruhé ženatý, jeho první žena, Maria Korhnyaková, roku 1884 zemřela v pouhých 31 letech, zůstaly po ní čtyři děti. Když zemřela, byly nejmladšímu synkovi teprve čtyři roky.

Právě to byl důvod, proč se Mihály Popovic znovu oženil, měsíc po její smrti. S druhou ženou Annou pak měl čtyři děti jménem Joannius, Georgius, Katherine a Agatha. Na to, že by Anna do Ameriky jela s ním, nebylo ani pomyšlení. Někdo se přece musí starat o hospodářství a dům plný dětí. Mihályho otec byl jedním z nejbohatších sedláků v této vísce. Vedle velkého hospodářství provozoval taky šenk, ve kterém prodával smíšené zboží denní potřeby jako sůl, cukr nebo jehly, dále půjčoval peníze. Jako třetirozený ale Mihály nemohl počítat s žádným velkým dědictvím, statek vždy připadne nejstaršímu. Proto se nejspíš vydal do Ameriky: chtěl si vydělat peníze a v Brutovcích si koupit pole nebo pastviny.

V seznamu cestujících nenacházíme kolonku ohledně důvodu vystěhování, pouze nezbytné údaje: jméno, rok narození (přibližný), datum přijetí ve Spojených státech amerických, povolání. U všech osmi vystěhovalců, kteří do New Yorku přijeli lodí „Rugia“, stojí v kolonce occupation: workman, a to i u Jakoba Komary, přestože mu bylo teprve čtrnáct.

Workman — to musí obyčejným Slovákům znít báječně. Přitom ani jeden z nich dělníkem není, jsou to sedláci, synové sedláků, domkáři. Jejich snem ale není sedlačit, nechtějí se usadit někde v řídce osídlené oblasti a obdělávat tam kus půdy, který si za pár let levně odkoupí od státu. Nechtějí chovat skot ani ovce ani pěstovat kukuřici, ne, chtějí pracovat v továrně, v dolech, na stavbě železnice.

Hodně Slováků si najde práci v dolech a hutních závodech v Pennsylvánii, kde dřou za nízkou mzdu a v nebezpečných podmínkách. Bydlí v ohavných hromadných ubytovnách, pracují v temných dírách bez vzduchu, pracovní podmínky jsou tvrdé a často dochází k pracovním nehodám. Mzda za dvanáctihodinovou šichtu zpravidla bývá jeden dolar. To jim zpočátku v porovnání s tím, co vydělávali doma nebo jim podstrčili rodiče, připadá jako jmění. Cesta z Hamburku do New Yorku tehdy s lodním lístkem do mezipalubí stála kolem 34 dolarů.

S penězi se Mihály Popovic a jeho mladistvý doprovod doma v Brutovcích setkával jen zřídka. Sedláci bývají převážně samozásobitelé a skoro nic nekupují, někdy oblečení nebo boty v nejbližším větším městě nebo petrolej do lampy. Na vesnici, ale i na trhu v Levoči ještě všechno fungovalo na bázi směnného obchodu. Za kopu vajec po chvíli smlouvání šlo pořídit blůzu nebo stuhy.

Sní o lepším životě v Americe, o dobré mzdě, jsou připraveni tvrdě pracovat, to se doma naučili, chtějí peníze posílat rodině, a až pojedou zpátky domů do Brutovců, chtějí si přivézt pěknou sumičku, pořádné peníze, dolary, velké hezké bankovky. Šetří, ví, co chtějí. Kdo se práce nebojí, najde v Americe ulice dlážděné zlatem, vyprávěl jim kdysi agent, co přijel k nim do vsi. A na důkaz toho vylovil z kapsy pár zlatých mincí, to jejich omamné cinkání jim učarovalo. Potom jim ukázal pár obrázků, na kterých byla loď, pyšně brázdící vlny oceánu, obrovské město plné vysokých domů, jaké mladíci z Brutovců ještě nikdy neviděli, taky obrovská továrna, před kterou stáli radostně vyhlížející dělníci.

Agent jim vyprávěl, že továrna patří jednomu slovenskému vystěhovalci, který do Ameriky odešel před pár lety. Znal dokonce jméno tohoto bohatého Slováka a přečetl jim úryvek z jeho dopisu, ve kterém psal o šťastné prozřetelnosti a Boží milosti, která ho do Ameriky přivedla.

Tyto kouzelné historky o Americe Simon Herz potvrdil, když jim za pruskou hranicí předával lodní lístky na cestu z Hamburku do New Yorku. Vřele mu děkovali a on si později bez jejich vědomí sám napsal a poslal děkovné dopisy podepsané jejich jménem. S pomocí těchto dopisů v Brutovcích a dalších vsích obývaných Slováky hodlal najímat další vystěhovalce. Jednoduchý a oblíbený trik vystěhovaleckých agentů.

Cestu Slováci zaplatili předem. Daný obnos rodiny daly horko těžko dohromady, v mnoha případech musely prodat pár kusů dobytka, pole, louku, možná si dokonce půjčit od nějakého bohatého sedláka, jako třeba Mihályho Popovice staršího. Za půjčku se navíc odváděly vysoké úroky, někteří agentovi dokonce zaplatili pozemkem. Při loučení jejich rodiče a sourozenci mnohdy plakali. Když nastoupili do povozu spišského vozky, aby se vydali na dalekou cestu, kamarádi a známí jim záviděli. Při takové příležitosti se vesničané shromáždili na návsi před kostelem a mlčky pozorovali, jak se povoz rozjíždí.

V hloučku loučících se stála i sedmiletá Anna Pavliková.

Nesměle mává s očima upřenýma na Pavola Popovice, do kterého byla zamilovaná od chvíle, kdy s ní na loňském posvícení z legrace točil ve vzduchu a dal jí pusu. Čtyři odvážní cestovatelé na povoze mávali a vykřikovali poslední pozdravy, dokud vesničané stojící před kostelem nezmizeli v dálce, pak přes sebe přehodili smrduté koňské houně a zaházeli se slámou. Louky a pole podél úzké, nezpevněné cesty ležely pod peřinami sněhu. Na podmítnutých polích na slunečné straně už pomalu prosvítala hnědá půda. Poslední, co parta z Brutovců ze své vsi zahlédla, byla baňatá věžička kostela svatého Vavřince.

Nevítaní cizinci

O tomto okamžiku Mendel Beck snil už léta. Spřádal plány a zase je zavrhoval, prohlížel si reklamy lodních společností v novinách, radil se s kamarády a známými, zajímalo ho všechno, co navrátilci vyprávěli o Americe — o životě v New Yorku, o domech, které jsou prý tak vysoké, že v jednom z nich žije tolik lidí jako v Haliči v jedné vesnici a lidé se v nich navzájem skoro neznají. Ulice jsou tam tak dlouhé, že není vidět jejich konec. A jsou neustále plné lidí, hovoří se tu různými jazyky, někteří lidé jsou tam černí jako noc, ve tváři i na rukách, lidé se tlačí a chodí rychle a zdánlivě bezcílně někam pospíchají.

Mendel Beck tyto historky hltal a šetřil, co to šlo, krejcar ke krejcaru. Hodně si toho odříkal, až měl konečně našetřeno dost peněz na lodní lístek. Společně se svým přítelem Abrahamem Feldem a třemi dalšími mladými muži se jednoho dne s jízdenkou čtvrté třídy vydal železnicí do Přemyšle, z Přemyšle pak do Krakova a odtud do Osvětimi. Cesta plná přestupů a čekání trvala celý den.

O svých plánech během cesty nikomu nevyprávěli. Když se jich někdo zeptal, kam jedou, odpověděli vyhýbavě, neurčitě. Když vystoupili na krakovském nádraží, rozhlíželi se a očima hledali policisty. Když nějakého uviděli, obešli ho obloukem.

Lodní lístky zakoupili v Osvětimi, v hamburské agentuře nacházející se v Hotelu de Zator hned naproti nádraží. Cestu tam jim ukázal mladý podsaditý muž, doprovodil je od nádraží až ke dveřím hotelu, přičemž je neztrácel z očí, jako by měl strach, že by na nádražním prostranství mohli zabloudit.

V kanceláři agentury na stěně visel císařský orel, což na zákazníky působilo důvěryhodně. Zaměstnanec se jich optal, kam mají namířeno, kolik mají peněz a jestli je to jejich první cesta do Ameriky. Každý z nich musel za lodní lístek zaplatit 66 zlatých. Pokusili se o ceně smlouvat, ale na to muž reagoval podrážděně a oznámil jim, že už tak měli štěstí. Zítra bude totiž lístek stát mnohem víc, nadto je v ceně zahrnuto vše potřebné: ubytování a strava v Hamburku až do odjezdu lodi, vše prvotřídní a jídlo samozřejmě košer; zamlaskal. Pak jim dal lístek, na kterém stála adresa: Louis Fries, Všeobecný dům pro vystěhovalce (Allgemeines Auswanderer-Haus), Neumannstraße 22.

Když pak v přístavním městě na Neumannstraße ukázali lodní lístky a chtěli se ubytovat, protože nocleh a stravu už přece zaplatili v Osvětimi, majitel se jen zasmál a zavrtěl hlavou.

Museli si tedy obstarat jiné ubytování. Každý z nich utratil šest zlatých za nocleh ve vydýchaném krcálku s jednou jedinou úzkou postelí, na které se v nouzi dalo spát ve dvou — ostatní se museli spokojit se slamníkem na podlaze — strava se platila extra, bez té se museli obejít.

Tak to je New York. Mendel Beck a jeho parťáci stojí na palubě linkového parníku „Suevia“ provozovaného společností Hapag, který sem právě dorazil z Hamburku. Mrholí. Nad hladinou oceánu poletují vřískající racci. Z mlhy ční obrovská socha nějaké ženy. Starší muž po jejich boku, Žid ze Lvova, jim vysvětluje, že je to socha Svobody. Nezřetelně jsou vidět také obrysy budov v přístavu a domů, jejichž horní patra sahají až k horizontu a o kterých toho už tolik slyšeli. A teď jsou konečně tady, v New Yorku.

Je pondělí 14. května 1888. Mendelu Beckovi je 25 let a pochází z městečka Lisko na řece San. Malé okresní město v Poloninách má kolem 4 tisíc obyvatel, přibližně 60 % z nich jsou Židé. Povoláním je švec, lépe řečeno příštipkář. Mendel totiž ještě nikdy nevyrobil nový pár bot, zatím vždycky jenom opravoval, podrážel, zašíval, flikoval ty staré. Většina obyvatel maloměsta, odkud pochází, je velmi chudá a nové boty si nemůže dovolit.

Abraham Feld je rovněž rodákem z Liska, povoláním krejčí. Jejich spolucestující, Hersch Springler, Hersch Lockspeiser a Jossel Rabock, pocházejí z městečka Baligród ležícího jižně od Liska. Seznámili se cestou z Přemyšle a rozhodli se cestovat společně.

Mnoho vystěhovalců cestuje v partě; během dlouhé, svízelné cesty jim to dodává pocit určité jistoty. I v Americe pak krajané zůstávají rádi pospolu, usazují se ve stejných obytných čtvrtích a volí stejná pracoviště — Poláci, Ukrajinci, Slováci, Židé…

Šestnáctiletý Jossel Rabock je v partě nejmladší, ostatním je kolem pětadvaceti. Každý z nich má s sebou jen ranec, pár nezbytností, dost málo na to, uvážíme-li, že svoji vlast možná opouštějí navždy. Stejně jako v případě oněch osmi Slováků, kteří do New Yorku dorazili o několik týdnů dříve, je v seznamu cestujících lodi „Suevia“ v kolonce povolání u jejich jmen uvedeno workman. Seznam pasažérů začíná těmito slovy:

District of New York, Port of New York

I. H. Barends, Master of the German S. S. Suevia do solemnly, sincerely and truly swear that the following List or Manifest subscribed by me, and now delivered by me to the Collector of the Customs of the Collection District of New York, is a full and perfect list of all the passengers taken on Board of the said S. S. Suevia at Hamburg from which port said S. S. Suevia has now arrived: and that on said list is truly designated the age, the sex and the occupation of each of said passengers, the part of the vessel occupied by each during the passage, the country to which each belongs, and also the country of which it is intended by each to become an inhabitant: and that said List or Manifest truly sets forth the number of said passengers who have died on said voyage, and the names and ages of those who died. So help me God.

Heinrich Barends

Mendel Beck a jeho parta plavbu lodí dobře zvládnou, jedinou potíží je mořská nemoc, kterou dostali všichni do jednoho. Cesta trvala 14 dnů, 30. dubna vypluli z Hamburku do Le Havru, kde se nalodili další cestující, a pak už se plulo přímo do New Yorku. Loď „Suevia“, již notně starý, zrezivělý parník s jedním komínem a dvěma stožáry, byla vyrobena v roce 1874. Původně byla určena pro přepravu 100 osob v první třídě, 70 osob v druhé třídě a 600 osob v třídě třetí — v takzvaném mezipalubí neboli steerage. Když však v květnu 1888 „Suevia“ dorazila do New Yorku, dle lodního manifestu, jak se seznamu pasažérů také říká, se v mezipalubí tísnilo více než tisíc cestujících, vystěhovalců z celé Evropy — z Německa a Dánska, Švédska a Norska, Ruska i Rakouska.

Hodně Rakušanů pochází z Haliče a Uher. Už na základě faktu, že na lodi „Suevia“ v mezipalubí cestuje dvojnásobek pasažérů, než na kolik je loď uzpůsobena, si lze učinit představu, co Mendela Becka a jeho partu během přeplavby čekalo. Lidé nejrůznějších národností, náboženství a jazyků, kteří se mezi sebou jen stěží dokáží dorozumět, se tísní v úzkých místnostech, ženy, muži i děti, jeden přes druhého, zmatek nad zmatek, jen umývárny a toalety jsou oddělené.

Tyto prostory jsou záhy v příšerném stavu. Mendel Beck se musí přemáhat, aby snědl pár lžic jídla, které mu člen posádky z obrovského kotle naloží do plechové misky — tu si koupil v Hamburku před vyplutím lodi. Hersch Springler a Jossel Rabock, oba židovského vyznání, se jídla ani netknou, není totiž košer. Oba nevěří svým očím, když přihlíží tomu, jak se jejich kamarádi nimrají v nedefinovatelné kaši. Živí se výhradně vlastními potravinami: suchary, chlebem, cibulí, čajem, horkou vodou ochucenou pálenkou s troškou cukru. Většinu času ale trpí mořskou nemocí a nemohou pozřít vůbec nic. Mendel Beck si v Hamburku kromě plechové misky koupil také menší láhev s tmavohnědou tekutinou, prý se jedná o zaručený lék na mořskou nemoc. Ukáže se ale, že to je jen nejlevnější rum; nedá se to pít, shodnou se Slováci. Muž, se kterým Mendel sdílí pryčnu, ukrajinský sedlák, ale není tak vybíravý. Tento podivný patok každopádně mořskou nemoc vyléčit neumí. V nízkých, spoře osvětlených místnostech přecpaných palandami, mezi kterými jsou jen úzké uličky, to hrozně páchne: nepraným oblečením a nemytými těly, zkaženými potravinami, zvratky, močí a exkrementy.

Než bude moct pět Haličanů v New Yorku vstoupit na pevninu, musí projít přistěhovaleckou stanicí Castle Garden, kde absolvují výslech a lékařské vyšetření. Cestující v mezipalubí vyženou z lodi, padají rozkazy v různých jazycích: Quick! Run! Szybko! Schneller! Mendel Beck a Abraham Feld se snaží navzájem se neztratit z očí, i ostatní se drží pohromadě. Míří do obrovské místnosti s mnoha přepaženími připomínající ohrady pro dobytek. Tam jsou rozděleni do skupin, opět je slyšet drsné Quick! Szybko! Schneller! Jeden po druhém musí pomalu, husím pochodem projít kolem uniformovaných mužů, kteří si je měří přísným pohledem.

Je to jako při dražbě dobytka. Menší stařík Mendelu Beckovi položí v jidiš několik otázek: odkud pochází, kolik má peněz, jestli už má přislíbené nějaké zaměstnání (zkušení cestující na lodi mu poradili, že na takovou otázku musí bezpodmínečně odpovědět záporně). Mendel je ale tak rozrušený, že jen zavrtí hlavou. Amerika nepřijme každého, kdo zaklepe na její dveře.

Vstoupit do země je vyloučeno pro osoby nemocné a neduživé, slabomyslné a pomatené, včetně epileptiků, dále pro osoby zcela bez prostředků a tak chudé, že lze očekávat, že se o ně bude muset postarat stát, rovněž pro osoby, které byly usvědčeny ze zločinu nebo vedou pochybný způsob života, dále pro prostitutky nebo osoby, které najímají ženy za účelem prostituce, případně je vezou do země. Vstup je zakázán i osobám, které provozují mnohoženství, anarchistům a individuím, která se hlásí k násilnému převzetí moci ve Spojených státech nebo v jiné zemi, případně mají v úmyslu zavraždit státní zaměstnance, a nakonec osobám, které ve Spojených státech hodlají vykonávat nějakou práci či službu za úplatu na žádost, slib či dohodu (práce na kontrakt).

Ve skutečnosti však kritéria výběru nejsou tak přísná, jak by se mohlo zdát, spousta přistěhovalců je chudá jako kostelní myš, nevlastní často nic víc než raneček s několika kusy oblečení a pár hrnců. I Mendel Beck si s sebou vzal jen jednu záložní košili, druhý pár bot (které si před odjezdem vlastnoručně podrazil) a několik osobních věcí jako například modlitební šál a tfilin neboli modlitební řemínky. Proto přeci do Ameriky odešel — protože je chudý a nic nemá.

Vyšetření přistěhovalců, pokud jde o nakažlivé choroby — zánět mozkových blan, neštovice, trachom, tyfus a skvrnitý tyfus, tuberkulóza neboli souchotiny, také nazývané jewish disease čili židovská choroba —, bylo obzvlášť přísné. Vzhledem k tomu, jak obrovská masa lidí připlula na jedné jediné lodi, to nebylo nic jednoduchého.

Pasažéři mezipalubí lodi „Suevia“ procházejí kolem lékařů, kteří je bedlivě pozorují, tu a tam nějaký podezřelý případ označí křídou. Bývají to jedinci se zjevnými postiženími a vážnými potížemi: hrbatí a chromí, slabomyslní a senilní, jedinci postižení svrabem a leprou. Ti jsou vyřazeni a budou podrobeni důkladnějšímu vyšetření. Mladou židovskou ženu oddělí od jejího manžela, který za ruku drží malého chlapce, který se rozpláče, žena před lékařem padá na kolena, lomí rukama, ten jen mávne rukou — Rychleji! Schneller! Szybko! Musí z řady ven. Pokud má někdo nateklé oči, zvednou mu oční víčko prstem nebo pomocí buttenhooku, zapínače knoflíků, tehdy běžné součásti dámské toalety, jímž si ženy rozepínaly či zapínaly knoflíky, na které nemohly dosáhnout. Obracením víčka se zjišťovalo, jestli daná osoba netrpí trachomem, nakažlivým očním onemocněním, které se často objevovalo ve štetlech a chudinských čtvrtích Haliče a Ruska.

Abraham Feld se na lodi skoro nevyspal, vyčerpáním má zarudlé a nateklé oči. Lékař mu hákem zajede pod víčko, Abraham uskočí leknutím. Když má proceduru úspěšně za sebou, říká, že si myslel, že mu chtěli vypíchnout oko.

Konečně smí nastoupit na převoz, který je zaveze na pevninu.

Cizinci, kterým byl příjezd na základě jmenovaných předpisů zamítnut, pokud možno neprodleně putují zpátky do země, z níž pocházejí. Nejlépe tou stejnou lodí, kterou přijeli.

Pokud přistěhovalec, jemuž byl vstup do země zamítnut, nemá dost peněz na cestu zpět, platí mu jízdenku lodní společnost, s níž přicestoval. Ani cestující z mezipalubí lodi „Suevia“ nejsou všichni přijati ihned. Detained, zadržen — takové razítko přistane nad jejich jmény v seznamu pasažérů. Někteří smí už po pár dnech vstoupit na pevninu; při důkladném vyšetření se totiž ukáže, že netrpí žádnou nebezpečnou nemocí, pouze vyčerpáním, nebo se v Castle Garden ohlásí příbuzní, kteří se za ně zaručí. Hlavně aby se pro Ameriku nestali zátěží. Pár z nich dokonce musí zpátky do Evropy, byli neopatrní, při výslechu uvedli, že už mají zajištěné pracovní místo.

Alien Contract Labor Laws, zákony zakazující jakoukoli práci na kontrakt z let 1885, 1887, 1888 a 1891, byly zavedeny v první řadě díky úsilí amerických odborů. Mělo se tak zamezit běžné praxi, kdy američtí podnikatelé najímali levné pracovní síly z Evropy, ochotné pracovat za velmi podprůměrnou mzdu, v případě potřeby i jako stávkokazi. Haličští a slovenští sedláci nemají tušení, co to je stávka, o Labor Unions, odborové organizaci, v životě neslyšeli. Předpisy týkající se práce na kontrakt se dodržují velmi přísně, k zamítnutí pobytu mnohdy stačí třeba to, že přistěhovalec má u sebe dopis, ve kterém ho příbuzný odkazuje na konkrétní závod.

Také americká horní vrstva vnímá volný příliv přistěhovalců z chudších oblastí Evropy jako nebezpečí, nejen kvůli ohrožení demokracie ve Spojených státech v obecném smyslu, ale především kvůli svému vlastnímu blahobytu a bezpečnosti. S ohledem na prudce vzrůstající počet přistěhovalců takzvaní nativists, nativisté neboli anglosaští protestanti narození v Americe, zakládají spolky a kladou si za úkol zabránit přívalu nevítaných individuí z Evropy, cizinců.

Nevítanými cizinci jsou pro ně všichni, kdo jsou jiní než oni, přinášejí s sebou jiné zvyky, jinak myslí, jinak se modlí, jinak mluví, jinak klejí. Ať Irové či Italové, katolíci nebo Židé — většina nativistů je přesvědčena o tom, že papež v Římě kuje plány, jak se zmocnit Ameriky. Později mají předsudky i vůči obvykle nevzdělaným a nemajetným přistěhovalcům z východní Evropy, lhostejno jaké národnosti či vyznání. Amerika Američanům. Zášť a nenávistnou atmosféru tohoto druhu živí i obavy, že spolu s evropskými imigranty do země přicházejí také anarchisté, socialisté a další buřiči, kteří mají v ranci přibalené radikální politické myšlenky a jde jim jen o to, aby americké dělníky naváděli ke sdružování, zakládání odborů a revoltě.

Dne 4. května 1886 hodí neznámý jedinec při protestním shromáždění revolucionářských dělníků — povětšinou německých imigrantů — na Haymarket Square v Chicagu bombu do řad policistů, kteří se toto setkání snaží násilně rozpustit. Sedm policistů je na místě mrtvých, mnoho dalších utrpí vážná zranění. Když policie poté do masy demonstrujících začne střílet, několik dělníků přijde o život. Osm anarchistů v čele povstání, z toho sedm přistěhovalců, kvůli bombovému atentátu stane před soudem. Až na jednoho jsou všichni odsouzeni k trestu smrti, přestože jejich zločin či spoluvinu nelze dokázat.

Fakt, že během incidentu zemřeli policisté, ovšem volá po pomstě. Čtyři odsouzení jsou tedy v listopadu 1887 popraveni, jeden ve vězení spáchá sebevraždu, u dvou dalších se trest smrti změnil na doživotí. Jedním z odsouzených k trestu smrti je August Spies, sociální revolucionář a anarchista pocházející z Hesenska. Tento šéfredaktor německy psaných Dělnických novin vycházejících v Chicagu byl kvůli své radikální rétorice obdivovaný a obávaný zároveň. Před svojí popravou v Cook County Jail řekl:

„Nadejde den, kdy naše mlčení bude mocnější než hlasy, které dnes umlčujete.“

Chicagské násilnosti, které vešly do dějin jako Haymarketský masakr, vyvolají v americké společnosti značné pobouření, především ve vyšších kruzích. Zámožné americké občany děsí, že Ameriku zahltí cizinci a cizí vlivy. V důsledku toho se kontroly v Castle Garden zpřísňují.

Castle Garden, staré opevnění na malém ostrově na jižním cípu Manhattanu, kde se dnes nachází Battery Park, funguje od roku 1855 jako přistěhovalecká stanice. Tato budova se však záhy ukázala jako příliš malá na to, aby zvládala nápor přijíždějících přistěhovalců, proto byla v dubnu 1890 uzavřena. V lednu 1892 pak bylo otevřeno Immigration Center na Ellis Islandu, prakticky situovaná, moderně zařízená budova. Procedura se ale v zásadě nezměnila.

Také Mathias Komara, Jakob Komara, Pál Popovic, Jan Virosztek a ostatní slovenští vystěhovalci z Brutovců, kteří do New Yorku dorazili o tři týdny dříve než Mendel Beck, museli projít kontrolou v Castle Garden. I oni absolvovali všechna potřebná vyšetření a výslechy, a nakonec byli uznáni jako dostatečně zdraví a silní na to, aby v Americe mohli dřít jako nekvalifikované pracovní síly. Pracují v hutích či dolech, v železárnách nebo na stavbě železničních tratí. Právě s jejich pomocí se světadíl rozvíjí, mladý americký průmysl neustále potřebuje dělníky, kteří se moc neptají a nemají vysoké nároky. Od slovenských sedláků navíc nelze očekávat radikální ideje či plány na převrat. O něčem takovém v Brutovcích ještě nikdy neslyšeli.

Na Spiši se nadává jako všude jinde na venkově na vrchnost, na úředníky, kteří nařizují daně, i na četníky, kteří člověku napaří trest či pokutu, když v opilosti dělá rámus. Přesto respekt vůči státu byl pro Slováky vždy něco samozřejmého a neotřesitelného.

Kromě toho každou neděli chodí do kostela a ve dnech půstu poslušně dodržují všechna pravidla, aby se na ně pan farář nerozzlobil a aby neudělali ostudu rodičům. A tak se hodlají chovat i v Americe.

Roku 1888 se z Evropy do Spojených států vystěhovalo necelých 540 tisíc lidí. Nejvíce jich bylo z Německa — 110 tisíc, dále to byli Angličané, Skotové, Švédové, Italové a teprve na šestém místě občané Rakousko-Uherska s celkovým počtem 46 tisíc osob. Mezi emigranty převažovali muži, i na lodi „Suevia“ byly rodiny spíše vzácností. Nahlédneme-li do seznamu pasažérů, je evidentní, že ženy a dívky cestující samy byly v počátcích vystěhovalectví spíše výjimkami.

Ženy, často i s dětmi, za svými muži většinou přicestovaly teprve později. Do Ameriky pluly dokonce lodi, na nichž se v mezipalubí přepravovaly převážně ženy. Převis mužů v počátcích vystěhovalectví narušuje rovnováhu pohlaví ve venkovských oblastech, odkud muži odcházejí. Mužů tak na vesnicích ubývá. Ve městech se tento nedostatek opět vyrovnává příchodem mužů z venkova. V Americe je pak nadbytek mladých mužů, mladých žen je naopak málo.

V Haliči, nejvýchodnější korunní zemi monarchie, tato pohlavní nerovnováha zatím není znatelná, nanejvýš v konkrétních vesnicích výrazně postižených vystěhovalectvím. Emigrace je teprve v počátcích, o masovém odchodu obyvatelstva z rakouských oblastí nelze v těchto letech ještě hovořit. K emigraci ve velkém dochází až po roce 1890, tedy relativně pozdě v porovnání s ostatními evropskými zeměmi. Mendel Beck, Hersch Springler, Abraham Feld, Mathias Komara a další jsou předzvěstí obrovské vlny, která nakonec zachvátí celou východní Evropu.

Albert Ballin

Pro Alberta Ballina jsou Mendel Beck a jeho kamarádi v první řadě vítaný lodní náklad, který je třeba co nejrychleji a nejlevněji přepravit přes Atlantik; jen tak lze náklady lodní společnosti držet nízko. V těchto výpočtech jde sentiment stranou, přepravovat lidi přes Atlantik je tvrdý byznys.

Albert Ballin se narodil roku 1857 jako třinácté a poslední dítě dánsko-židovskému obchodníkovi Samuelu Joelu Ballinovi, který v Hamburku provozoval malou vystěhovaleckou agenturu Morris & Co. Když Samuel Ballin roku 1874 zemřel, převzal firmu teprve sedmnáctiletý Albert. I přes svůj mladý věk a židovský původ se tento mrštný mladík malého vzrůstu v drsném klimatu hamburského přístavu umí prosadit, a to díky smyslu pro humor, přívětivému chování a v neposlední řadě dokonalé znalosti dolnoněmčiny.

Hamburčan každým coulem, byť židovského vyznání. Firma Morris & Co. je držitelem koncese na zprostředkování vystěhovalců ze Šlesvicka-Holštýnska, Mecklenburska a zahraničí lodním společnostem. Vystěhovalce získávají za tímto účelem najatí agenti a z Hamburku je dopravují do Velké Británie, odkud je britské linkové lodě přepravují do zámoří. Německé lodní společnosti u toho utřou nos, nepočítáme-li poměrně levnou dopravu z Hamburku do Anglie.

Mladý šéf firmy Morris & Co. brzy rozpoznal, jaký potenciál doprava vystěhovalců představuje. Velké hamburské rejdařské společnosti v čele s Hamburg-Amerikanische-Packetfahrt-Aktien-Gesellschaft (Hapag) dlouho váhaly, než zavedly lukrativní masovou přepravu emigrantů. Mezi seriózními obyvateli hanzovního města bylo takové podnikání především kvůli drsným obchodním metodám emigračních agentů cestovních kanceláří jako Morris & Co. považováno za něco podvodného. Na tyto agenty se právem nahlíželo jako na bezskrupulózní obchodníky s lidmi. S vystěhovalci zacházejí jako s dobytkem, který naženou pokaždé tam, kde větří největší profit. V Hamburku je více firem zásobujících lodní společnosti pasažéry: Harry Cohen a Albert Hirschmann, Rudolf Falck, Moritz Morawetz, Louis Scharlach & Co., Spiro & Co. a další. Od počátků vystěhovalectví z východní Evropy se velcí hamburští loďaři jako Louis Scharlach & Co. nebo Moritz Morawetz cítí nuceni čím dál více využívat služeb agentů v Haliči a Horních Uhrách, kteří znají specifika jednotlivých regionů, a především mají konexe s úřady — neznalí poměrů tam většinou nepochodí.

Lokální agenti zase najímají podagenty a další pomocníky, až nakonec vzniká hustá síť sahající až do nejmenších vísek těch nejodlehlejších karpatských údolí, díky které se neustále daří získávat nové vystěhovalce, kteří plní lodě vyplouvající z Hamburku.

Rapidně se zvyšující počet vystěhovalců nutí rejdařské společnosti uvádět do provozu čím dál větší a rychlejší parníky, chtějí-li v obchodování s emigranty držet krok. V nejdůležitějších evropských přístavech, odkud se vyjíždí do zámoří — Hamburku, Brémách, Le Havru, Rotterdamu, Antverpách a Liverpoolu —, se o emigranty bojuje všemi myslitelnými prostředky. Cestující v mezipalubí bývají zpravidla chudí nebožáci, ale pro lodní zaoceánskou přepravu získávají stále více na významu. Lodě transportují z Ameriky do Evropy suroviny, na cestě opačným směrem mívají ovšem jen zřídka dostatek nákladu. Vystěhovalci, kteří chtějí do Ameriky, jim tedy přicházejí vhod. Díky nim jsou lodě lépe vytížené a jejich majitelé se mohou radovat z dodatečných příjmů. Opravdový zisk ale přináší teprve masový převoz cestujících. Počet vystěhovalců začíná razantně stoupat a přeprava cestujících v mezipalubí se brzy stává hlavní obchodní činností velkých lodních společností. Aby se přes Atlantik přepravilo co nejvíce emigrantů, nechávají se přestavět i starší lodě jako „Suevia“.

Rezervovaný postoj balíkové služby (Packetfahrt) vůči lukrativnímu obchodu s přepravou pasažérů přes oceán se mění v okamžiku, kdy se Albert Ballin v roce 1886 stává vedoucím oddělení přepravy cestujících této tradiční rejdařské společnosti. Je mu právě 29 let. Obchodu s vystěhovalci se ve firmě svého otce učil od píky, zná jej i se všemi stinnými stránkami. O dva roky později se tento ambiciózní kariérista stává nejmladším ředitelem Hapagu. Je to selfmademan a kosmopolita, jehož kariéra dokonce ani v době hospodářského zázraku belle époque nemá obdoby.

Albert Ballin je vůči svým současníkům neustále napřed, je obdařen neuvěřitelnou prozíravostí, co se rozmachu lodní přepravy týče, a spřádá dalekosáhlé plány. Je skvělým obchodníkem a smělým vizionářem. Udržuje přátelské vztahy s německým císařem Vilémem II., zároveň je však neúprosným kritikem velkohubého německého šovinismu, který císař reprezentuje. Ballin není zbožným Židem, ale svého židovství by se nikdy nevzdal ani by je nezapřel. Proto je pro něj zraňující, že se mu v německých židovských kruzích pohrdavě říká „císařský Židák“.

Albert Ballin má neobyčejný cit pro obchod a pro to, čemu se později bude říkat reklama neboli public relations. Roku 1888, ve stejném roce, kdy se na cestu do zámoří vydali Slováci z Brutovců, Hapag Ballinovým přičiněním uvádí do provozu dosud největší a nejmodernější parník lodní přepravy. Mladý ředitel moc dobře ví, že německý císař je nadšencem pro mořeplavbu, proto se rozhodne krásnou novou loď pojmenovat po jeho choti. Je to dobrý reklamní tah, který ho navíc nic nestojí. Parník dostává jméno „Augusta Victoria“, což je malý lapsus. Hamburčané v rámci všeobecného nadšení evidentně přehlédli, že císařovna se jmenuje Auguste Victoria.

Chybička ale císaře nikterak neurazí, nadále zůstává Ballinovi nakloněn. Vilém II. sní o silné německé flotile. Ta je totiž nejdůležitějším předpokladem pro dosažení jeho velkého cíle: německé kolonie. Ředitel Hapagu Albert Ballin jako by mu tímto směrem ukázal cestu, přestože je cokoli jiného, jen ne militarista. Pod vedením mladého dynamického ředitele Ballina upevní na sklonku 80. let společnost Hapag své významné postavení na poli zámořské přepravy z Německa do Ameriky a předčí svého největšího konkurenta, brémskou společnost Norddeutsche Lloyd, dlouhá léta číslo jedna v německé lodní dopravě.

Albert Ballin využívá jakoukoli možnost reklamy na své lodě, chce, aby jím řízený Hapag byl nejvýznamnější ze všech lodních společností. Je v tom neobyčejně šikovný a nic mu není svaté. Má-li to posloužit firmě, neváhá zviditelnit ani své zaměstnance. Když kapitán Heinrich Barends, ten, který kormidloval i starou „Sueviu“, na níž pluli Mendel Beck, Abraham Feld a další do New Yorku, v roce 1894 absolvuje svou 100. cestu tam a zpátky přes severní Atlantik, postará se Albert Ballin o to, aby tato událost nezůstala bez povšimnutí. K tomuto kulatému výročí vychází 5. května 1894 v New York Times obsáhlý článek A hundred Atlantic round trips. Dozvídáme se z něj mimo jiné, že kapitán Barends začínal jako plavčík na plachetnici už ve čtrnácti letech a díky své houževnatosti a cílevědomosti se vypracoval až na nejvyšší pozici. Americký sen, řeklo by se.

Obzvlášť pyšný je kapitán Barends na fakt, že sto plaveb z Hamburku do New Yorku a zase zpátky zvládl bez nehody. Všechny jím kormidlované lodě — „Cimbria“, „Halsatia“, „Cyclops“, „Suevia“, „Lotharingia“, „Silesia“, „Westphalia“, „Wieland“, „Dania“, „Augusta Victoria“ i „Normannia“ — zatím bezpečně dorazily do přístavu.

Albert Ballin byl nejen přítelem německého císaře, ale také přátelským kolegou oblíbeným od kapitána až po čerstvě najaté plavčíky. S námořníky mluví jejich řečí, aniž by se jim podbízel. Sám pochází ze skrovných poměrů a dokáže se vcítit do jejich situace. I ve východní Evropě není jeho jméno neznámé: Albert Ballin, vládce parních lodí mířících z Hamburku do Ameriky, tehdy nejdůležitějšího spojení s Novým světem, kde prý jsou zlaté hory a nekonečná svoboda. Jedeme do Ameriky s Ballinem, říkají často vystěhovalci. Tato věta bývá spojována s velkými očekáváními.

Obchod s delikátním masem

Krencia Salterová dlouho zvažovala, jestli má jít na policii, nebo ne. Se strážci veřejného pořádku nemá dobré zkušenosti. Četník se na ni několikrát hrubě osopil, když své zboží, ovoce a zeleninu, vezla na ručním vozíku na trh na Rudolfovo náměstí a šla přitom po chodníku. A vždycky, když se u jejího stánku četník zastavil, v klidu si vybral to nejhezčí jablíčko, otřel si je o uniformu, až se celé lesklo, a pak se před jejíma očima do něj s chutí zakousl, aniž by za ně zaplatil, nebo třeba aspoň poděkoval, mohla zešílet vzteky. Přesto spolkla hořkou slinu a laskavě se na něho usmála.

Krencia Salterová se policii vyhýbá, co to jde, to se naučila už ve svém rodném městě Borščivu, odkud do Černovic přišla. V Haliči totiž četníci měli ve zvyku ještě mnohem brutálnější a nestydatější způsoby než tady na Bukovině.

Krencia, trhovkyně židovského původu, se po dlouhém zvažování nakonec vydává na policejní strážnici vedle tržiště, kde hodlá podat trestní oznámení. Policista vyslechne její příběh, poté ji pošle na policejní ředitelství. Dá jí lístek, na kterém stojí její jméno a několik řádek, ten má na ředitelství předložit, oni už ji pošlou za tím správným úředníkem. Krencia Salterová velkou budovu c. k. policejního ředitelství na Ferdinandově náměstí zná, nejistě projde kolem hlídky u brány a portýrovi ukáže lístek, na kterém stojí jméno Krzywanowski, je dvakrát podtržené.

Portýr ji zavede do prvního patra a pokyne k lavici na chodbě, poté zmizí za nějakými dveřmi. „Chvíli strpení,“ řekne, když se zase objeví, a nechá ji samotnou. O něco později si ji do své kanceláře zavolá muž kolem čtyřicítky s cvikrem na očích. Zeptá se jí, jestli chce hovořit německy nebo raději polsky, ona volí němčinu, on souhlasně kývne. Vyzve ji, ať mu poví, co má na srdci. Krencia nejdříve neví, jak na to, začne nějakou větu, nedokončí ji, to se opakuje několikrát, až se konečně uklidní a začne vyprávět.

Prý si je jistá tím, že ženu, která se každý den prochází po tržišti, zná. Viděla ji už v Borščivu, tehdy byla mladší, štíhlejší, jinak se ale vůbec nezměnila. Krencia si vybavuje její rysy tváře, chůzi, oči, kterými všechno pozoruje, jako by neustále něco vyhlížela. V Borščivu se chovala úplně stejně, najednou se prostě odněkud zjevila, kroužila kolem, povídala si s lidmi, přitom si ale pohledem nepřestávala měřit okolní dění. Nakonec ale našla, co hledala. Sousedovic dceru, hezké, ale nesmělé patnáctileté děvče. Jmenovala se Chana. Cizinka, která si tehdy říkala Anna Strassbergová, se s dívkou spřátelila, požádala ji o pár maličkostí, pochůzek, poté Chanu pozvala, aby s ní odcestovala. Její rodiče nebyli proti. Nakonec Chaně popletla hlavu přislíbením dobré práce v cizině, u židovské rodiny v Konstantinopoli.

Jsou to její přátelé a hledají děvče k dětem, prý dobře platí, napovídala jí ta podivná žena a rodičům slíbila, že Chanu na cestách doprovodí a bude na ni dávat pozor jako na vlastní. Koupila Chaně nové šaty a také vydala značný obnos peněz za cestu. Všichni dívce záviděli, jen rodiče a sourozenci plakali, když v doprovodu Anny Strassbergové nastupovala na borščivském nádraží do vlaku směr Lvov.

Od té doby o Chaně nic neslyšeli. První týden ještě přišel dopis, ve kterém psala, že se jí daří dobře, ale další slíbený dopis už nedorazil. Adresa uvedená na obálce se ukáže jako nesprávná, všechna psaní jako nedoručitelná — adresát neznámý. Už tehdy si hodně lidí v Borščivu pomyslelo, že chudák holka určitě skončila někde v nevěstinci, protože Anna Strassbergová je handlířka, která do bordelů podvodně prodává židovské dívky z Haliče a Bukoviny.

Muž s cvikrem na očích zvedl pravou ruku, Krencia Salterová se zarazila. Adam Krzywanowski ovšem opáčil, že je také možné, že nešlo o únos, děvče přece mohlo rodinu opustit z vlastní vůle. Chana možná chtěla uniknout úzkoprsé atmosféře panující ve zbožné rodině, odkud pocházela, opustit maloměsto, možná už dlouho snila o cestování, dalekých zemích, krásných lidech. To se dívkám jejího věku přece stává. Krencia Salterová to však považuje za vyloučené. Chana prý taková rozhodně není. To by si v Borščivu nikdo nepomyslel, a už vůbec ne rodiče dívky. Vydali se za rabínem, aby jim poradil, ten ale jen rozhodil rukama — co má dělat?

Pak šli na policii. Tam si jejich příběh poslechli a s vágními sliby je poslali domů, prý se o celou věc postarají, jenže se nedělo vůbec nic.

Krencia Salterová si je jistá, že Anna Strassbergová do Černovic zavítala proto, aby obstarala nové lidské zboží, prý ji na trhu viděla oslovovat mladé hezké služky, které přišly nakoupit. Před několika dny s jednou z nich zmizela zavěšena směrem ke Karolinengasse. Tohle všechno Krencia vypráví muži s cvikrem a vysokým čelem.

Ten pozorně naslouchá, hlavu naklání na stranu a dělá si poznámky do sešitu. Odloží tužku, přejíždí si rukou po černém, pečlivě přistřiženém kníru. Annu Strassbergovou, vdanou Feldmannovou, tady známe, řekne pak. Pochází z Černovic, už léta ovšem žije v cizině, říká se, že v Cařihradu, jiní se zase doslechli, že v Bombaji. Policie tuto osobu sleduje už dlouho, čas od času sem prý přijede, jezdí po Bukovině a Haliči a pak zase zmizí, většinou v doprovodu dvou tří děvčat, které údajně chce zaměstnat u bohaté židovské rodiny v cizině jako služky.

Adam Krzywanowski je kriminalistou a ví, jak se takové případy budou dále odvíjet. Ví, že po děvčatech, která jednou s Annou Strassbergovou Feld-mannovou opustila kraj, jako by se země slehla. Jejich rodiny a známí se o nich už nikdy nic nedozví.

Z počátku ještě dojde pár psaní, dopis, pohlednice z Varny, z Cařihradu, pak už ale ani čárka. Pokaždé to bývají židovské dívky z haličských štetlů, z Chrzanówa, Lešniva, Čortkiva, Borščiva, kterému Židé říkají Borščov, ze Lvova, Bučače a Černovic. Adam Krzywanowski se už léta zabývá případy kuplířství a obchodu s děvčaty v Bukovině a Haliči, je to bezútěšná práce, která nemá konce.

Když si Annu Feldmannovou pozvou k výslechu, tváří se rozhořčeně. Je to zcestovalá dáma a v rodných Černovicích je jen na návštěvě. Kde má trvalé bydliště? Už devět let žije v Indii, v Bombaji, vede tam restauraci. Pro svůj podnik, který navštěvuje ta nejvybranější společnost — mahárádžové, diplomati, angličtí koloniální úředníci — momentálně hledá obsluhu, mladé dívky, které se nebojí práce. Dle vlastních slov jim hodlá dobře zaplatit, děvčata dostanou stravu a ubytování, stará se o ně jako o vlastní děti. Úředníci se potutelně usmívají. Takové historky už slyšeli kolikrát. Anna Feldmannová je zatčena kvůli podezření z obchodování s dívkami. Protestuje, začíná bědovat, náhle už to není ta vznešená dáma, nadává jako špaček, a když nic z toho nepomáhá, nechává zavolat svého právníka a složí požadovanou kauci ve výši 50 zlatých. Peněz má evidentně dost. Policie ji požádá, aby Černovice v nejbližší době neopouštěla. Mezitím policie telegrafuje na rakousko-uherský konzulát v Bombaji, jestli tam znají jistou Annu Feldmannovou. Odpověď přichází vzápětí.

Konzul telegraficky odpoví, že tato žena je prý v indickém přístavním městě známá jako nebezpečné individuum, jako velmi aktivní kuplířka. Prý z Haliče a Bukoviny nechává importovat mladá děvčata, která jsou v Bombaji přinucena k prostituci. Konzulát je o těchto pohoršujících případech informován, nemůže ovšem zakročit, konzul má prý svázané ruce, neboť tamní úřady odmítají jednat. Proslýchá se, že v současné době se Feld-

mannová nachází v Bukovině, kde najímá nové zboží pro své nekalé čachrování s dívkami. „V zájmu veřejné morálky a obětí zlákaných na hříšnou cestu by bylo žádoucí tohle kšeftování zarazit a ženu zaslouženě potrestat,“ uzavřel konzul.

Annu Feldmannovou tedy znovu zatknou a tentokrát stane před soudem. Snaží se ze všech sil rozptýlit podezření, přivádí s sebou svědky, kteří její výpovědi mají podpořit. Jako svědek je předvolána jistá Chana Ruhalterová z města Raranča, dále Lejzor Hecht, Salomon Redlich a Rubin Rabinowicz z Černovic. Všichni podají shodnou výpověď — obviněná už devět let ve městě nežije, mimoto ji znají jako slušnou osobu, daná obvinění nejsou pravdivá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Americký císař.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.