© Pavel Kohout, 2013

Image © Ondřej Kohout, 2013

© Větrné mlýny, 2013

ISBN 978-80-7443-095-4

Osoby, místa i děje této knihy jsou, bohužel, volně smyšleny, zato historické odkazy, věcné údaje i citovaná odborná literatura jsou, bohudík, přísně autentické.

Žijeme ve světě, kde už téměř vyhynul kůň Przewalského. Jsme stále častěji svědky, jak monopolizace na jedné a kolektivizace na druhé straně světa neničí jen drobné podnikatele, ale i svobodná povolání, s nimiž vymírá často už nenahraditelná zkušenost lidstva.

Chci svým skromným podílem přispět k tomu, abychom se jednoho rána neprobudili do světa bez popravčích.

autor 1978

I

Na Zelený čtvrtek vyšlo najevo, že Lízinka Tachecí talentovou zkoušku na dramatickou konzervatoř neudělala.

Předseda komise, známý herec, sdělil její matce Lucii s nehranou lítostí, že se na tom jury usnesla až po bouřlivé diskusi, když i opakované pokusy prokázaly, že by se její dcera pro svou uzavřenost určitě daleko spíš uplatnila jako lékařka, badatelka nebo spisovatelka.

Na Velký pátek se ukázalo, že Lízinka neuspěla ani při zkoušce na klasické gymnázium, které uvedla v přihlášce na druhém místě.

Ředitel školy, významný pedagog, vylíčil matce s nelíčeným zármutkem, že se na tom sbor usnesl až po bojovém hlasování, když i nové testy potvrdily, že by se její dcera pro svůj zjev jistě mnohem lépe prosadila jako fotomodelka, manekýnka či

1

herečka.

Když se PhDr. Tachecí vrátil z práce, našel pouze dceru. Seděla v rohovém obývacím pokoji proti televizoru a mačkala ovládací panel. Když stiskla jedno tlačítko, zasazovali si dva muži urputné údery pěstmi. Když stiskla druhé, zpíval dětský sbor národní písně. Když stiskla obě současně, naskakovala bílá šumící plocha.

— Jak to dopadlo? zeptal se doktor Tachecí.

Lízinka v zaujetí pokrčila ramínky.

— Kde je maminka? zeptal se doktor Tachecí.

Lízinka kývla hlavou k ložnici.

Doktor Tachecí šel do předsíně a jemně zmáčkl kliku. Po malé chvíli tiše zaklepal. Nic se neozvalo. Po delším váhání se své paní přes dveře nesměle optal, nechce-li čaj nebo něco jiného.

Nato vyběhla paní Lucie do předsíně a křičela, že především nechce žít s člověkem, který nedostane svou jedinou dceru na studia. Pak se s pláčem zamkla v koupelně.

Doktor Tachecí usmažil své jediné dceři jediné vajíčko — ostatní už byla obarvena — a poslal ji spát, příliš křehkou a citlivou, než aby mohla být svědkem dalších událostí. Pak se jal klepat na dveře koupelny a promlouvat konejšivá slova. Ticho ho děsilo víc a víc. Nevěděl, kde se zavírá plyn, a naopak věděl, že v koupelně jsou i žiletky a prášky. Odebral se k telefonu a zmučeně listoval v seznamu. S rodinou se nestýkal, přátel neměl a policie se bál; pod tlakem situace se rozhodl zavolat linku důvěry.

Službu konající psychiatr vyslechl jeho nesouvislou zprávu a zeptal se.

— Jak je tam dlouho?

— Asi dvě hodiny, řekl doktor Tachecí.

— Dělá to často? zeptal se psychiatr.

— Ne, řekl doktor Tachecí, — obvykle se zamyká v ložnici.

— Kde potom spíte vy? zeptal se psychiatr.

— Obvykle v koupelně, řekl doktor Tachecí.

— Tak spěte dnes v ložnici, řekl psychiatr, — aspoň si jí trošku užijete.

— Promiňte, řekl doktor Tachecí, — ale já mám důvodnou obavu…

— Promiňte, řekl psychiatr, — ale já mám dneska potřetí za sebou noční, já bych bral i tu koupelnu. Myslíte, že by přišla k telefonu?

— Myslím, že ne, řekl doktor Tachecí. — Myslel jsem, zda byste nemohl vy sem…

— Těžko, řekl psychiatr, — musím být na telefonu, v tyhle dny nám spousta rodičů leze po zdi. Nemáte majzlík?

— Co je to? zeptal se doktor Tachecí.

— Vy jste filozof? zeptal se psychiatr.

— Filolog, řekl doktor Tachecí.

— Aha, řekl psychiatr, — tak víte co? Co kdybyste jí řekl, že s ní chce mluvit školní inspektor?

— Promiňte, řekl doktor Tachecí, — já zásadně nelžu…

— Pane doktore, řekl psychiatr, — možná, že mě zrovna volá někdo, komu opravdu mohu pomoct. Dokud si můžete dovolit zásady, není to u vás nijak beznadějné.

Doktor Tachecí pomalu pokládal sluchátko. V tu chvíli vyšla jeho žena z koupelny. Byla slavnostně učesaná a výrazně nalíčená, jako by šla na ples. Aniž zavadila o muže pohledem, vytáhla z kabelky zlatý zápisníček a přistoupila k telefonu, vyvolila číslo a čekala, podupávajíc podpatkem. Pak se zeptala zvonivým hlasem.

— Oskar?

— Ano, řekl Oskar, — kdo volá?

— Lucy, řekla paní Lucie.

— Která Lucy? zeptal se Oskar.

— Lucie Alexandrová, řekla Lucie Tachecí.

Doktor Tachecí u koupelny polknul.

— Lucie Alexandrová! řekl Oskar, — no to je fantazie! Lucy!

— Co děláš, Osi? zeptala se paní Lucie. — Pořád svobodný?

— No to víš, řekl Oskar. — A ty pořád vdaná?

— No to víš, řekla paní Lucie. — Myslela jsem, že bych se u tebe zas jednou stavila na decinku.

Doktor Tachecí řekl od koupelny.

— Lucie…

— No to by byla fantazie, řekl Oskar. — Jenomže…

— Nejsi sám, řekla paní Lucie.

— No to víš, řekl Oskar.

— Já přijdu ráda jindy, řekla paní Lucie, — dneska spíš potřebuju tvou radu.

— Sháníš auťák? zeptal se Oskar. — Nebo byt?

— Ne, řekla paní Lucie. — Mám dceru.

— Gratuluju, řekl Oskar. — Sháníš jesle?

— Mám ji už patnáct let, řekla paní Lucie.

— Co? Jo, promiň. To už je patnáct…? No to je fantazie!

— Nevzali ji na střední školu, řekla paní Lucie. — Přišla jim buď moc krásná nebo moc chytrá.

— Tak na co potřebuje střední školu? zeptal se Oskar.

— Chci, aby něčím byla, řekla paní Lucie. — Nechci, aby dopadla jako já.

— Lucie… řekl od koupelny doktor Tachecí.

— Střední škola, řekl Oskar, — hergot, kdo by to… kdo mi to… počkej, na to je přece nějaká komise… moment, bobečku…

— To už jsi mi dlouho neřekl, řekla paní Lucie.

— Co? Jo promiň, já to neříkám tobě.

— Škoda, řekla paní Lucie.

— Počká to týden, zeptal se Oskar, — až se vrátím z hor? Že bychom to pak zařídili všecko najednou.

— Vzpomněl by sis aspoň na tu komisi?

— Jo, řekl Oskar, — už vím. Městská komise pro pomoc při volbě povolání. Jméno předsedy jsem zapomněl, ale klidně se odvolej na mě, sehnal jsem mu hausbót.

— Tak ti zatím jen děkuju, Osi, řekla paní Lucie. — A běž, ať se nenastydneš.

— Jak to víš? zeptal se Oskar.

— No to víš, řekla paní Lucie. — Řekni bobečkovi, že tě volala teta. Veselé Velikonoce, Osi.

Zavěsila. Se sluchátkem odložila i svůj zářivý výraz. Od koupelny se ozval doktor Tachecí.

— Lucie, kdo to byl?

— Jeden člověk, řekla paní Tachecí, — který si mě chtěl kdysi vzít. Dovolíš?

Její muž ustoupil, aby mohla opět projít do koupelny.

— Proč voláš zrovna jeho? zeptal se.

— Protože, řekla jeho žena, — kdybych nebyla před šestnácti lety blbá jako necky, byl by otcem Lízinky

2

on!

— To je možné, ano, to je dokonce velmi pravděpodobné, řekl suše předseda komise pro pomoc při volbě povolání, — a byl to možná právě ten hausbót, pro který se můj předchůdce musel téhle funkce na hodinu vzdát.

Pro paní Tachecí to byl poslední důkaz, že Lízinčina věc nestojí pod šťastnou hvězdou. Už v úterý po Velikonocích byla otřesena sdělením, že budou předsedou přijaty až ve čtvrtek, podle pořadníku. Oskar se pelešil na horách, manželovi to přiznat nemohla. Ulehla tedy na lůžko a předstírala vyčerpání. Při jejím temperamentu to vyžadovalo tolik ovládání, že byla ve středu blízka zhroucení. Jen láska k Lízince a vědomí, že se doktor Tachecí chová ve styku s úřady jako usvědčený zločinec, ji ve čtvrtek znovu přivedly na nevlídnou chodbu před místnost, z níž tlumeně zazníval pláč neúspěšných žáků a křik uražených otců.

Zkušenosti i zvyk ji nutily pečlivě uvážit, jak se s Lízinkou nejvhodněji obléknout. Daný účel radil k potlačení všech předností jako vždy, kdy bylo nutno spíš prosit než žádat, a rozhodně vždycky, když se jednalo s ženou. Partnerem měl však být muž a navíc přítel muže, který, jak věděla, chorobně zbožňoval ženskou krásu. Vsadila proto na nejsilnější kartu.

Měla na sobě přiléhavé modelové šaty z Francie s pestrým vzorem, které podtrhávaly její úzký pás, plnou hruď a vysoký krk. Lízince vybrala bílé minišaty bez rukávů, v odstínu, jaký má sníh před východem slunce.

Teď s úlekem zjišťovala, že na místě byl spíš oděv řádových sester.

Předsedou komise byl nyní muž, který se za léta uzpůsobil nevděčným funkcím jako středověký válečník brnění. Bradatá hlava, sedící na robustním těle jakoby bez použití krku, přispívala k dojmu, že je nezasažitelný. Bílé prsty prozradily paní Tachecí nekuřáka, lehce zatuchlý pach šatů starého mládence. Pochopila, že je zcela prost vášní, úplatky nepotřebuje a z žen má strach.

S ním tu byla sekretářka, starší kostnatá žena, která si je ostře prohlédla, znechuceně odvrátila oči a počala čárat do bloku řadu křížků. To vše o ní řeklo paní Tachecí, že se tu léčí z životního nezdaru pohledem na prohry jiných, k nimž vydatně napomáhá.

Předseda vůbec nevzhlédl. Viděl už příliš mnoho zdrcených tváří, než aby je rozlišoval; při téhle řezničině si nemohl dovolit luxus účasti. Poté co jedinou větou pohřbil svého předchůdce, ukázal hřbetem ruky na volné židle, otevřel Lízinčinu složku a odmítavě potřásal hlavou.

— Konzervatoř, jistě… gymnázium, jistě, jistě —

řekl skoro vyčítavě,

— prostě za každou cenu maturitu, ať na ni máme nebo ne. Tak stručně, milá paní: ze škol s maturitou tu zbývá jenom střední hudební pro mládež s vadou zraku, jenomže tu ona, jak čtu z lékařské zprávy, bohužel nemá. Takže s maturitou, milá paní, se prostě rozlučte a děkujte bohu‘! Máte-li ji —

pokračoval předseda komise,

— skutečně rádi, koukejte jí zajistit odborné vzdělání, dokud je čas. Řemeslo má pořád zlaté dno, a dostat se na konzervatoř, milá paní, je prostě hračka proti tomu, dostat se na odborné učiliště letušek nebo kadeřnic. Takže na ty prostě zapomeňte a buďte rádi! Proč má tak mladé a zdravé děvče —

pokračoval předseda komise, aniž zvedl oči,

— utopit život v ondulacích anebo ho prolítat v luftě, když jí třeba takové odborné učiliště zahradnické nabízí pevnou půdu pod nohama a čerstvý vzduch po celý rok. Tak co?

— Když ona… je zimomřivá…, řekla paní Tachecí.

Nečekaný útok způsobil, že ji nic lepšího nenapadlo.

— Jistě, řekl předseda shovívavě, — no, co na tom! Jsou i zajímavější povolání než v dešti a blátě sázet a okopávat kedlubny, jestli je prostě teplomilná, neznám nic lepšího než odborné učiliště pekařské. Tak jak?

— Ona, řekla paní Tachecí v hluboké depresi, nesnáší ani teplo…

— Jistě, jistě, řekl předseda spokojeně, protože se blížili k cíli, — no, žádná škoda! A proč má k tomu v zimě v létě vstávat za pár šupů ve tři ráno, když jí takové odborné učiliště zemědělské, obor velkovýkrmen, poskytne automatizovanou práci ve stejnoměrném klimatu. A nastoupí-li po škole prostě rovnou na venkov, dokonce i dům a věno, což se prakticky rovná ženichu. Tak platí?

Navyklým pohybem natáhl k sekretářce palec s ukazováčkem a ona mu stejně mechanicky vložila do ždibce formulář.

— Panebože, řekla paní Tachecí na pokraji mdlob, — panebože, copak ona může jít k prasatům…?

Kdyby byla křičela, vyhrožovala nebo plakala, ani by to nevnímal, ale že zašeptala podivně přiškrceným hlasem, jako by oslovený Všemohoucí seděl s nimi v kanceláři, způsobilo, že předseda mimoděk zvedl hlavu — a spatřil Lízinku.

Lízinka celou dobu pozorovala tužku úřednice. Kdykoli řekl předseda Jistě, udělala malou čárku. Kdykoliv řekl Prostě, udělala tečku. Kdykoli měla čárek či teček pět, spojila je přímkou a domalovala další kříž. Nyní trčela špička tužky ve vzduchu a Lízinka čekala, kdy dopadne.

Ale předseda komise hleděl na její útlé lokty a kolínka, na její dosud dětský a téměř průsvitný obličejíček, rozplývající se v záplavě dlouhých zlatých vlasů, a tu ucítil, jak ho prudký poryv citů a vzpomínek vysává z této strohé úřadovny, svléká z usedlých šatů i návyků a žene proti proudu funkcí i schůzí do krajů prvotní nevinnosti, a náhle uslyšel i hlas, o němž myslel, že mu dávno navždy odezněl: Madona! řekla jeho matka opět na Svatém Kopečku, kam právě dorazili s procesím ze Slavonína, Honzíčku, klekni si, to je Svatá Panna!

Nechal klesnout ruku s přihláškou, přestože tam nutně potřeboval splnit kvótu, a obrátil se k sekretářce.

— Dejte mi, řekl, — složku PST!

Kostnatá žena odtrhla zrak od svých křížů a pohlédla na Lízinku znovu, teď s úlekem. Znala svého šéfa a nechápala, co mohlo přivodit tak neobvyklý zvrat. S nevolí odložila tužku, došla k sejfu a podala předsedovi desky s nápisem PŘÍSNĚ TAJNÉ. Obsahovaly soupis speciálních oborů, které vypsaly některé centrální instituce. U každého bylo stručně, ale striktně definováno, co se od uchazeče požaduje.

Jako čestný muž, který se zpronevěřil svému svědomí jen jednou, když musel zapřít Boha, aby směl sloužit státu, nehodlal ovšem předseda ani teď učinit nic, čím by stát utrpěl. Procházeje obory, vypsané pro chlapce i děvčata, vyloučil poctivě všechny, pro něž Lízince scházely předpoklady, vzdělání nebo třídní původ, jako obor diplomatický kurýr, velvyslanec nebo poslanec. Poprvé prodlel u kontrašpionáže, která žádala hned tři posluchače. Myslí se mu mihla další vzpomínka: na něžnou Gretu Garbo v roli Maty Hari. Film se vzápětí přetrhl, když si všiml, že je v oddíle POHLAVÍ M. Obrátil list. Jeho zrak dopadl přímo na charakteristiku, která uzavírala oddíl POHLAVÍ Ž, a tím i celý seznam.

SPEC. OB. HUM. SM. S MAT.: ABSOLV. DEVÍTILETKY (Ž) — VZBUZ. DŮVĚRU — SCHOPN. VEŘ. VYSTUPOVÁNÍ. — FLEGM. POVAHY — VELMI PŘÍJEMN. ZEVŇ. Za tím byla závorka, jediná toho druhu ve složce PST: (JAKOU BY ČLOVĚK RÁD POTKAL U ZUBAŘE!!!)

Předseda opět vzhlédl. Ani nejpřísnější soudce v něm nemohl popřít, že nic na Lízince neodporuje požadavkům. Naopak, nepoznal tvář, na kterou by raději vzhlížel ze zubařského křesla, kde už zažil tolik útrap. Jakmile dospěl k přesvědčení, že jedná v souladu se svými zásadami, rozhodoval se vždy velmi rychle.

— Slečno, zeptal se Lízinky přímo, — nechtěla byste být úkonářkou?

— Co je to? zeptala se matka, rychle přicházející k vědomí.

Předseda komise pro pomoc při volbě povolání se zahloubal do listiny.

— Speciální obor humanitního směru s maturitou, řekl po krátkém zkoumání.

— A jaký tak asi? zeptala se matka velmi neagresivně, aby nesfoukla plamínek nové naděje.

Teprve teď si všiml, že k anonci patří i douška: Uch. vol. za úč. poh. prof. Vlka 61460!

— Uchazeč, překládal, — má volat za účelem pohovoru profesora Vlka, viz číslo. Z toho prostě a jistě vyplývá, že podrobnosti vám sdělí dotyčný činovník. Já ovšem musím vědět, jestli zásadně souhlasíte, abych vám pro něho napsal směrný lístek. Tak tedy —

zvolal předseda netrpělivě, protože začal z výrazu sekretářky chápat, že se odcizuje své pověsti,

— zahradnice, pekařka, krmička nebo…

— Rozhodně, vykřikla paní Tachecí, — rozhodně

3

úkonářka!

— Co je to? zeptal se PhDr. Tachecí, když jeho žena skončila svou zprávu.

Seděli v obývacím pokoji, skloněni nad polévkou. Lízinka pozorovala hladinu, která zrcadlila její tvář. Když ponořila lžíci, tvář se vlnovitě svrašťovala, když lžíci zvedla, tvář se rozpíjela k okraji talíře.

— Co by to bylo, řekla paní Tachecí, — humanitní obor s maturitou.

— A jaký tak zhruba? zeptal se doktor Tachecí velmi nemilitantně, aby nezažehl požár nového sporu. Vstal, přistoupil ke knihovně a jal se listovat v příručním jazykovém slovníku.

— Úkonářka tu vůbec není, řekl po chvíli, — jenom úkon, úkonu, maskulinum, rovná se konání, činnost, funkce.

— No tak bude funkcionářka, no! řekla paní Tachecí, — tím líp!

— Jenomže, řekl doktor Tachecí, — ta charakteristika se hodí spíš na animírku.

— Lízinko, řekla paní Tachecí, — dojíst, holčičko, a spát, zítra tě čeká škola!

Sotva je dcera políbila na dobrou noc a zavřela za sebou dveře, promluvila matka tentokrát bez výkřiků a slz, což bylo tím závažnější.

— Jediné, co jsi kdy udělal pro svou dceru, řekla, — bylo, žes před šestnácti lety využil mé důvěřivosti a povalil mě do jetele jako poslední služku. Netušila jsem, že člověk s univerzitním titulem mi hned napoprvé udělá dítě, a hlavně jsem věřila, že se o ně aspoň postará. Jenomže ty —

pokračovala stále věcněji, takže doktor Tachecí začal rychle chápat kritičnost situace,

— se stydíš ceknout, když ti průvodčí v tramvaji nevrátí na stovku, natož dát normální úplatek, aby tvá dcera udělala zkoušku. Jediné, cos mi nabídl, když její budoucnost ležela v troskách, byl čaj. A když jsem pak pro ni místo tebe získala poslední šanci, aby nemusela pást krávy, budeš mi říkat, že z ní dělám kurvu?Já —

zvýšila nepatrně hlas, jako by vyvracela námitku, kterou si doktor Tachecí neodvážil nyní ani domyslet,

— nevím, co je úkonářka, a ani nemusím, mně stačí, že bude mít maturitu a může pak jít, kam bude chtít. A jestli chceš ty, aby ti dál říkala Táto, zavoláš zítra toho Vlka a dáš si s ním schůzku. A na tu přirozeně přineseš jako každý slušný otec flašku koňaku, a kdyby se v telefonu cukal, tak dvě, protože když —

dodala paní Tachecí a on s ustrnutím spatřil v její tváři zářivý úsměv,

— to nedokážeš ty, půjdu k němu já a nabídnu mu všechno, co může nabídnout matka a

4

žena.

V pátek ráno, sotva zasedl ke svému stolu v jazykové poradně Akademie věd, vytočil doktor Tachecí číslo 61460.

— Slyším, řekl volaný.

— Haló, řekl volající, — mohl bych, pěkně prosím, hovořit s profesorem Vlkem?

— Kdo volá? zeptal se volaný.

— Tady je doktor Tachecí, řekl doktor Tachecí.

— Neznám, řekl volaný.

Doktor Tachecí cítil, jak rudne. Podobně pánovité hlasy působily, že se nechal předbíhat ve frontách a šidit na váze, že bez protestu jedl husí krev, kterou mu přinesli místo husích jater, a bez odporu platil srp, který mu prodali místo sirupu. Už už koktal omluvu a zavěšoval. Ale ostré vědomí, že by právě tomuto hlasu vydal svou zbožňovanou ženu, ho vybičovalo k nebývalé odvaze.

— Promiňte, řekl, — já volám ohledně dcery.

— Jaké dcery? zeptal se volaný.

— Ohledně mé dcery Lízinky, pokračoval doktor Tachecí a zavřel oči, jako by se vrhal do hloubky, — ona byla včera s manželkou před komisí a dostaly toto číslo.

— Jaké máte vy? zeptal se volaný.

— 271425, řekl doktor Tachecí poslušně, — linka 15.

— Zavěste, řekl volaný, — já si vás zavolám.

Cvaknutí oznámilo, že zavěsil. Doktor Tachecí učinil totéž a zůstal sedět, ochromen vlastní zmužilostí. Vzápětí otevřel oči a uvědomil si, že nejen nic nevyřídil, ale ani neví, kdy bude zavolán, takže vzdor úspěchu nemá, co by doma sdělil. Telefon mlčel. Zbývalo zavolat znova, což bylo nad jeho síly. Ale vědecky fungující mozek, zvyklý zpracovávat jen prověřená fakta, vyslal náhle živý obraz: spatřil svou ženu, nahou a žádoucí, jak opět klesá do trávy, tentokrát pod vahou cizího dobyvačného těla. Okamžitě sáhl po sluchátku. Vtom přístroj zazvonil.

— Tady je profesor Vlk, řekl známý hlas; zněl teď vlídně, téměř přátelsky. — Promiňte, musel jsem si to prověřit. Tak vy máte dceru. Řekl byste, že vzbuzuje důvěru?

— Myslím, že ano, řekl doktor Tachecí, — každý rok vybírala u vánočních stromků.

— Je schopna veřejného vystupování? zeptal se profesor Vlk.

— Myslím, že ano, řekl doktor Tachecí, — při besídkách hrávala Šípkovou Růženku.

— Mohu z toho soudit, že má příjemný zevnějšek? zeptal se profesor Vlk.

— Myslím, že ano, řekl doktor Tachecí, — jsem si tím téměř jist.

— A že je spíš flegmatické povahy? zeptal se profesor Vlk.

— Myslím, že ano, řekl doktor Tachecí, — je spíše po mně…

— A je to, pane doktore, zeptal se profesor Vlk, — děvče, jaké by člověk rád potkal v nepříjemné situaci, řekněme u zubaře?

— To nevím, řekl doktor Tachecí podle pravdy.

— Myslíte, že ne? zeptal se profesor Vlk znepokojeně.

— Já nevím, opakoval doktor Tachecí, — já jsem nikdy nebyl u zubaře.

— To vám gratuluju, zasmál se profesor Vlk s úlevou, — zubaři jsou horší než vrazi, až na mého, naštěstí! Tak ale nevylučujete, že by dceruška působila u zubaře uklidňujícím dojmem?

— To jistě nevylučuji, řekl doktor Tachecí.

— No to je skvělé, řekl profesor Vlk, — to je skvělé!

— Ovšem, řekl doktor Tachecí, — nám není zcela jasné, o jaký obor vlastně jde. Proto mne manželka prosila, abych se s vámi sešel.

— Sejít se musíme brzy hlavně s vaší slečnou dcerou, řekl profesor Vlk, — abychom si ji vyzkoušeli.

— Směl bych vědět z čeho? zeptal se doktor Tachecí, — aby se mohla trochu připravit…

— Není třeba, řekl profesor Vlk, — je to jen lehký psychotechnický test.

— Kam s ní tedy máme přijít? zeptal se doktor Tachecí.

— Máte koupelnu? zeptal se profesor Vlk.

— Myslím, že ano, řekl doktor Tachecí překvapeně a ihned se opravil, — ano, máme ji určitě!

— Přijdeme raději k vám, řekl profesor Vlk, — doma se bude líp cítit a můžeme se domluvit v klidu. Hodí se vám zítra ve čtrnáct třicet?

— Zítra je sobota, řekl doktor Tachecí.

— My pracujeme hlavně v sobotu, řekl profesor Vlk. — Vyřiďte laskavé poručení paní choti a dceruška ať klidně spí. Jestli je normální mladá a zdravá dívka, zvládne to jednou

5

rukou.

— A co když budou dva? zeptala se paní Tachecí. Jak rozpůlíš tu flašku?

— Tak si ji vypijí spolu tady, navrhl její muž.

— Ty máš fantastické představy o úplatcích, řekla jeho žena.

Seděli v obývacím roháku, odsouzeni trpně čekat. Paní Tachecí nervózně kouřila a občas přicukrovala mramorovou bábovku. Doktor Tachecí přehlížel svá alba a často pečlivě čistil lupu. Lízinka pozorovala mouchu na skle okna. Když zavřela pravé oko, šplhala moucha na transformátor. Když zavřela levé oko, lezla moucha po polní cestě. Když nechala obě oči otevřené a hleděla určitým způsobem, viděla mouchy dvě, zato transformátor i polní cesta se rozplynuly.

— Když mi někdo řekne Přijdeme, tak se zeptám, kdo! řekla paní Tachecí.

— Myslel jsem, že je to plurál majestatis, řekl její muž.

— Svatá prostoto! řekla jeho žena. — Proboha, nechtěl bys už nechat těch pitomých známek?

Po zkušenosti ze čtvrtka měla na sobě volné šedivé šaty domácí výroby, které potlačovaly její pás, hruď i krk.

— Promiň, řekl překvapeně její muž, — nevěděl jsem, že tě to ruší.

Měl na sobě anglický oblek, přešitý po otci, který si léta brával k sobotnímu čaji.

— Ruší mě to teprv asi patnáct let, řekla jeho žena. — Lízinko, nešilhej!

Lízinka přestala hledět určitým způsobem. Měla na sobě dlouhou sukni v barvě svých vlasů a bílou halenku, která se dojemně nadýchávala nad drobnými ňadry.

Paní Tachecí přicukrovala bábovku a zapálila si novou cigaretu.

— Neměla bys míň kouřit? zeptal se doktor Tachecí starostlivě.

— Je to jediný luxus, který si může tvoje žena dopřát, řekla paní Tachecí.

— Myslel jsem jenom, kdyby byl náhodou nekuřák, řekl její muž omluvně.

— Myslíš? polekala se, zamáčkla cigaretu, otevřela obě křídla okna a pomáhala kouři rukama. Přitom pohlédla na hodinky.

— Je půl a jedna minuta, řekla zneklidněně.

— Je za minutu půl, uklidňoval ji.

Kdesi teď zazněl časový signál a současně jejich zvonek. Paní Tachecí uchopila popelník a vysypala jej z okna.

Na schodišti stáli tři muži. Měli téměř stejné černé raglány, černé klobouky klasického tvaru a bílé rukavice. První nesl kytici rudých růží. Druhý válec v ozdobném papíru. Třetí bandasku a rozměrný kufr.

— Jsem profesor Vlk, řekl první, smekaje klobouk a svlékaje rukavice, — smím vám, milostivá, políbit ruku a odevzdat tuto malou pozornost?

Byl to statný šedesátník s hlubokýma očima, jehož černá hříva a huňaté, srostlé obočí jen tu a tam prokvétaly šedí. Budil vzpomínku na osvícené venkovské lékaře ze zchudlých šlechtických rodů.

— Těší mne, že vás poznávám, řekla paní Tachecí stejně okouzleným hlasem, jakým kdysi poprvé pozdravila doktora Tachecího. Přivoněla k růžím a silně zalitovala, že si neoblékla šaty ze čtvrtka. Mimoděk začala Lízince závidět.

— Dovolte, řekl profesor Vlk, — abych vám představil svého zástupce docenta Šimsu.

— Docent Šimsa, řekl docent Šimsa, ukláněje se a podávaje doktoru Tachecímu oblý předmět, — předpokládali jsme, že vy dáte přednost dobrému koňaku!

Byl to vrstevník paní Tachecí, menší, ale pohledný muž atletické postavy, kterou podtrhoval i krátký zástřih vlasů. Vějířky v koutcích očí napovídaly, že se často a rád směje.

— To nemuselo být, zašeptal doktor Tachecí v krajních rozpacích. Současně začal na docenta žárlit. Aby to vše skryl, postavil láhev na podlahu předsíně a spěchal zbavit třetího muže břemen.

— Dovolte laskavě, řekl, — abych vám pomohl, pane… pane…

Byl to obtloustlý člověk neurčitého věku. Oči se mu téměř ztrácely v masitém obličeji, z něhož se zvedal divoký hřeben přeraženého nosu. Celek připomínal zašlá bitevní pole, v jaká se měnívají tváře bývalých boxerů.

— To je Karlík, řekl profesor Vlk, — náš spomocník a šofér. Ukázal byste mu laskavě koupelnu?

— Ano, řekl doktor Tachecí, — ovšem, zajisté, samozřejmě, rád!

Otevřel příslušné dveře a stiskl vypínač. Muž zvaný Karlík uctivě počkal, až doktor ustoupí, a pak složil svůj náklad vedle vany. Vzápětí rovněž smekl a v předsíni zasvítila pleš. Úslužně zvedl a podal doktoru Tachecímu jeho láhev.

— Karlíku, řekl profesor Vlk, — když nepřijdem za patnáct minut, odvez nádobíčko a přijeď pro nás v šestnáct nula nula!

— Rozkaz šéfe, řekl Karlík, ale zůstal stát, nespouštěje z něho oddané oči.

— Třicet čísel si můžeš uříznout z mého, řekl profesor Vlk laskavě.

— Díky, šéfe, řekl Karlík vděčně a obrátil se k ostatním, — má poklona, rukulíbám, milostpaní.

Nasadil si klobouk a zasalutoval. Jeho obrovská dlaň zavlála jako sloní ucho.

— Smíme si odložit? zeptal se profesor Vlk.

— Bože, Emile, řekla paní Tachecí, — tak přece pánům pomoz!

Doktor Tachecí opět postavil láhev na zem, ale i profesor i docent byli rychlejší. Pod raglány měli karmínová saka stejného střihu. Na pravých rukávech a levé straně hrudi byl našit státní znak. Vypadali jako vedoucí olympijského mužstva, což paní Tachecí upokojilo.

— Musíte nás omluvit, milostivá paní, řekl profesor Vlk, — jdeme rovnou z práce. Ale kde je vlastně slečna dcera?

Docent Šimsa zdvořile zvedl a podal doktoru Tachecímu láhev. Paní Tachecí se začala opět dokonale ovládat.

— Čeká v pokoji, řekla s omluvným úsměvem matky, — má trému. Nedivte se. Je to ještě dítě.

— Je-li po vás, milostivá paní, řekl profesor Vlk, — pak se nemá v životě čeho bát. Mohla byste nás laskavě seznámit?

— Lízinko! zavolala paní Tachecí.

Dveře pokoje se otevřely. Lízinka stála v jejich rámu jako líbezný starý obraz.

— To je naše Lízinka, řekla paní Tachecí se šťastnou pýchou,

— Lízinko, to je pan profesor Vlk a pan docent Šimsa.

Lízinka způsobně poklesla v kolenou. Profesor Vlk a docent Šimsa na sebe pohlédli s neskrývaným vzrušením. Vypadali jako lanaři profesionálního klubu, což doktora Tachecího zneklidnilo.

— Emile, řekla paní Tachecí, — tak přece uveď pány dál!

Doktor Tachecí postavil láhev na parkety.

— Ne, ne, řekl profesor Vlk, dovolíte nám laskavě, abychom napřed zašli se slečnou

6

do koupelny?

— Co tam s ní dělají? zeptal se doktor Tachecí už potřetí.

— Prosím tě, uklidni se, řekla potřetí jeho žena, — sám jsi mi říkal, že musí složit zkoušku.

— Copak se zkoušky skládají v koupelně? řekl její muž.

— Každopádně se skládají bez rodičů, řekla jeho žena.

— Tak jsme mohli jít do kuchyně, řekl její muž.

— Prostě nás nechtěli rušit. Ten Vlk vypadá jako anglický lord.

— Zato ten Šimsa jako pásek.

— Zrovna tak jsi vypadal, když jsem tě potkala.

— Ale jen vypadal! řekl její muž.

— Bohužel! řekla jeho žena.

Přes dvoje dveře bylo slyšet, jak v koupelně teče voda.

— Napouštějí vanu, řekl doktor Tachecí.

— Dělají nějaký pokus, řekla jeho žena.

— Ve vaně? zeptal se její muž.

— Vy jste se neučili ten zákon? zeptala se jeho žena, — jak se váha vody rovná váze tělesa?

— My jsme se ho učili jinak. A ne ve vaně.

— To si snad myslíš, že ji tam koupou nebo co?

— Moc bych se nedivil.

— Ty možná netušíš, že jsou muži, řekla jeho žena, — kteří hned napoprvé nepovalí dívku do jetele.

— Rád bych ti zas jednou připomněl, řekl její muž, — že to byl anglický trávník a že jsem se tě napřed dovolil.

Přes dvoje dveře zazněly z koupelny tlumené údery.

— Co to tam tlučou? zeptal se doktor Tachecí.

— Něco jim upadlo, řekla jeho žena.

— To byly rány! řekl její muž.

— No tak tam něco přibíjejí, řekla jeho žena.

— Už jsi někdy něco přibíjela v cizí koupelně?

Přes dvoje dveře se ozval z koupelny nelidský zvuk.

— A co je tohle?? zeptal se doktor Tachecí.

— Někdo se směje, řekla jeho žena.

— Někdo křičí! řekl její muž. — Já tam jdu!

— Prosím tě, nezesměšňuj se!

Zvuk zesílil.

— To je přece slepice! řekl doktor Tachecí.

— Ty ses opravdu zbláznil! řekla jeho žena.

Zvuk ustal, jako když utne.

— Říkej si, co chceš, řekl doktor Tachecí, — to byla slepice!

— Proboha, co by dělala v naší koupelně slepice? zeptala se jeho žena.

— To se právě ptám já!

— Emile, prosím tě, prohlížej si radši známky! Lízince jde právě o všecko, a ty mi tu trojčíš!

— Prosím, řekl její muž, — ale jestli o to všecko přijde v naší koupelně, žaluj sama na sebe! Já si myji ruce.

— Co tě znám, neděláš nic jiného, řekla jeho žena. — Pilát byl proti tobě šmudla!

V tu chvíli bylo slyšet, jak se dveře koupelny otvírají. Zazněly mužské hlasy a vzápětí se otevřely i dveře pokoje. Na prahu stáli profesor a docent. V koupelně šuměla sprcha.

— Pánové! řekl doktor Tachecí, — je nejvyšší čas, abyste nám nalili čistého vína!

— V tom je ten problém, řekl profesor Vlk zasmušile.

Paní Tachecí zbledla.

— Zapomněli jsme totiž jako na smrt na šampaňské! řekl s úsměvem docent Šimsa.

Paní Tachecí se rozzářila. Profesor Vlk přistoupil k rodičům a obřadně jim stiskl ruku.

— Gratuluju. Gratuluju. Vaše Lízinka obstála na výtečnou. Nu, co se dá dělat, zapijeme to tedy koňakem.

Docent Šimsa už zbavil přinesenou láhev ozdobného papíru a vytáhl z kapsy zvláštní víceúčelový nůž.

— Já to věděla, řekla pani Tachecí, přemáhajíc pohnutí, — Emile, já ti to říkala!

— Pánové, opakoval doktor Tachecí s náhlou umíněností, — dozvíme se konečně…

— Proto jsme přece přišli, pane doktore, řekl profesor, položiv mu přátelsky ruku na rameno, — ale neměli bychom počkat na ni?

— A kde je?? zeptal se doktor Tachecí.

— Myje vanu, řekl profesor Vlk. — Nu, ale napít se můžeme i bez ní, na to má ještě času dost.

Paní Tachecí vyňala zatím z vitríny sváteční křišťálové číše, které docent Šimsa naplnil až po okraj courvoisierem. Profesor Vlk zvedl sklenku tak pevnou rukou, že se hladina ani nezachvěla.

— Život, řekl, — mi odepřel vaše štěstí, pane doktore. Nemám dětí. Ale má práce mi umožnila mnohé pochopit. Dovedu se proto vžít do pocitu rodičů, jejichž jediná dcera stojí na první a hned rozhodující životní křižovatce. Připíjím, aby cesta, po níž se dnes vydává, byla provázena tvůrčími úspěchy a radostí ze zdařilého díla!

On i docent se vypjali, pozdravili úklonem hlavy a vyprázdnili číše do dna. Dojatá paní Tachecí se přidala zcela spontánně. Doktor Tachecí je napodobil, ačkoli se to zcela příčilo jeho zvyklostem.

— Dovolíte, milostivá paní, zeptal se profesor Vlk, — abychom se posadili? jsme od půl páté ráno na no-hou.

Paní Tachecí se vyděsila.

— Proboha! řekla. — Emile, tak přece nabídni pánům židle! Řekněte, pánové, jedli jste vůbec něco?

— Děkujem za pozornost, řekl profesor, usedaje za stůl, — jídla i pití bylo až moc, ale práce dvakrát tolik. Zas ta stará písnička, že nejsou lidi!

— Ale vy jste jim to řekl! řekl docent s obdivem.

— Řekl jsem jim, řekl profesor, — že je to totéž, jako by po někom chtěli, aby hrál Hamleta a současně stavěl kulisy.

— A ještě stříhal vlasy! dodal docent.

— Ano, řekl profesor nanejvýš znechucen. — Člověka mrazí, když si uvědomí, jak snadno by mohlo pár byrokratů a pomatenců zbavit lidstvo těch nejstarších tradic. Nejvyšší čas —

pokračoval už zase vyrovnaně, pokynuv docentu, aby nalil, — že se našli slušní i vlivní lidé, kteří to pochopili. Než Lízinka dostuduje, zbude z toho jen trapný odstavec ve skriptech.

— To jste měli, zeptala se paní Tachecí, — nějakou zkoušku?

— Zkoušku, premiéru i poslední reprízu, řekl docent Šimsa.

— A to se vyplatí?

— Jak komu, řekl docent Šimsa a zazubil se, — třem se nám vyplatilo, dvěma ne. Tak na ně!

Potvrdil, že nemá pro vtip nikdy daleko. Profesor Vlk i paní Tachecí se smáli s ním. Než se nadál, zjistil i doktor Tachecí, že drží prázdnou číšku, zatímco docent Šimsa mu nalévá znovu.

— Pánové, řekl potřetí; měl v úmyslu promluvit velmi kategoricky, ale z úst se mu vydralo jen zašeptání.

— Máte pěkný byt, řekl profesor uznale a přistoupil k oknům, — jen okolí je trochu nevlídné.

Z jednoho okna bylo vidět pouze okna protějších domů, z druhého pole za sídlištěm, kam vybíhal klín skládky, takže se z výše jevilo jako vyhřezlá matrace.

— Říkám manželovi věčně, řekla paní Tachecí, nespouštějíc z něho obdivný pohled, — dokud byla Lízinka dítě, mělo to své výhody, ale teď, když dospívá, je to tu prostě o strach.

— Žena se umí bránit líp než muž, řekl docent. — Muž je zbabělec. Na ženu musí být někdy i čtyři.

— Ale co když jsou čtyři?

— Pak se může ještě modlit, usmál se docent Šimsa.

— Já, řekla paní Tachecí, — bych z nich dala zaživa dřít kůži!

Profesor Vlk se zachmuřil.

— Ale, ale řekl přísně. — A čím by si to zasloužili?

Paní Tachecí se zarazila.

— No ale, řekla zmateně, — copak matka rodí a piplá svou dceru, aby ji pak beztrestně znásilnili čtyři chuligáni?

— Ach tak, řekl profesor a jeho tvář se ihned rozjasnila, — nepochopil jsem zprvu, koho míníte. V tom máte samozřejmě pravdu. Trest dření kůže byl u nás dokonce zaveden, a to v šestnáctém století králem Vladislavem.

— Tak to na krále Vladislava, řekla paní Tachecí, vděčna, že chvilkový nesoulad byl zaplašen,

— Na krále Vladislava! opakoval souhlasně profesor vlk a povstal, aby si mohl přiťuknout s ní i s jejím mužem.

Doktor Tachecí mechanicky vypil a docent Šimsa mu nalil s pochvalným zamrkáním.

— Král Vladislav, pokračoval profesor, — byl vůbec zajímavý muž. V roce 1509 odsoudil jednoho provinilce k vystřelení z děla. Bohužel ani jeden, ani druhý trest se u nás neujal.

— Já, řekla paní Tachecí v zanícení, — bych je proti takovým zavedla znova.

Pila stejně zřídka jako její muž a právě zjišťovala, že je to škoda. Alkohol násobil radost z úspěchu dcery a společnost obou mužů osvobozovala myšlenky, jež po boku doktora Tachecího zůstávaly marnotratně nevysloveny.

— Já, pokračovala, — bych z nich zaživa dřela kůži sama a všecky matky by mi za to líbaly ruce. Škoda, že nejsem muž!

Její muž na protest alespoň malátně zvedl ruku. Byla to náhodou ruka s číší. Profesor ihned zvedl svou, až zazvonilo sklo o sklo.

— Správně, pane doktore! řekl s obdivem, — to se nedá než vypít na vaši paní choť.

Doktor Tachecí povstal, vypil a usedl, aniž si mohl vysvětlit, proč. Ostatní zůstali stát.

— Milostivá, řekl profesor Vlk, — podobně smýšlí patrně každá normální žena, ale jen málokterá se to odváží vyslovit. Kdo jiný než právě ženy tvořil základ stálého publika gilotiny, jak dosvědčují dobové rytiny. Ale ani francouzská revoluce, která povýšila popravu na občanskou slavnost, neodstranila křivdu největší: rovnoprávnost se vyhnula jediné lidské činnosti a právě té, při níž je člověk nejvíc člověkem. Po dalších dlouhých dvě stě let až —

profesor Vlk ztrácel svou chladnou odměřenost a začal se podobat spíš romantickému básníkovi,

— do dneška zůstalo privilegium zákonné odplaty nelogicky vyhrazeno mužům. Ženě nejen nebylo dopřáno vnést do vykonávání trestu svou chladnokrevnost a vtip, ale když sama propadla hrdlem, nesměla ani smrt přijmout z ženské ruky. Jaká nespravedlnost a —

profesor Vlk okamžik hledal slovo,

— zaostalost v dobách, kdy ženy řídí kosmické lodi a v čele států vedou války. Tím větší je naše radost, že jsme to my čtyři, kdo první smíme pozdravit dovršení moderní doby. Dík osvícencům, kteří této myšlence zasvětili celý život…

— Dík vám, pane profesore! přerušil ho obdivně docent Šimsa.

— Ne, ne, kolego, řekl profesor Vlk dojatě, ale kategoricky, — my jsme jen plavčíci mrtvých kapitánů, oni určili cíl, nám je dopřáno vykřiknout ze strážních košů, Země! Náš obor získal poprvé v dějinách důstojný stánek, v němž se může rozvíjet v obdobných podmínkách jako obory mnohem, mnohem mladší. A co víc: po 21. lednu 1790, kdy francouzské národní shromáždění deklarovalo rovnost poprav, vejde dnešek do dějin jako den, kdy byla nastolena i rovnost popravčích. Tu ji máme! —

zvolal srdečně, když se otevřely dveře a do pokoje vešla Lízinka, jejíž bledá pleť lehounce zrůžověla přestálým napětím, — tady je, naše budoucí první úkonářka a se vší pravděpodobnosti i první

7

katyně světa.

Poslední slova už paní Tachecí neslyšela, protože je slyšet nepotřebovala. Přemožena dojmy přistoupila k dceři, objala ji a přitiskla její drobnou tvář na svá plná ňadru.

— Ty moje Lízinko! řekla v slzách, — má děvečko zlatá, ani nevíš, jak jsem šťastná!

Profesor Vlk pokynul docentu Šimsovi, aby znovu naplnil číše.

— Nu, pane doktore, řekl, — to je přece důvod k napití!

Doktor Tachecí se dal do smíchu.

— To se povedlo! řekl. — To se vám povedlo! No to se vám povedlo! No to se vám tedy povedlo!!

Smál se stále hlasitěji, až začal škytat. Ačkoliv se výraz jeho obličeje nezměnil, vypadalo to, jako když pláče.

Docent k němu přistoupil se zjevným úmyslem plácnout ho do zad, ale profesor byl rychlejší. Zadržel mu ruku a řekl varovně:

— To ne, kolego, raději ne…!

Šimsa pohlédl mimoděk na svou dlaň, jejíž ostré hrany prozrazovaly výcvik v karate, a omluvně přikývl. Doktor Tachecí škytal a plakal smíchy. Konečně postřehl, že mu hrozí udušení, a pokusil se vstát. Počkal, až se rozhoupaná místnost ustálí, a pak se cele soustředil, aby se prodral úzkou soutěskou mezi dvěma páry karmínových sak do předsíně.

Na chvíli ho zmátlo, že se ocitl v zimní krajině plné sáňkujících dětí, než si uvědomil, že se opírá čelem o rám obrazu Josefa Lady. Zavřel oči a posunoval hlavu, až se dotkla zdi chodby, která ho bezpečně jako kolej dovedla do koupelny.

Tam svlékl sako a pověsil je těsně vedle věšáku. Pak si pečlivě posunul kravatu až na záda, aby ji nezamokřil, naklonil se nad vanu a popaměti roztočil kohoutek sprchy. Když ho studený proud léčivě udeřil do zátylku, otevřel oči. Spatřil další obraz, tentokrát zátiší, nature morte se slepicí a kaprem. Zatímco mu voda stékala po kravatě do kalhot, vzpomínal usilovně, kdo je namaloval a jak se dostalo do vany. Konečně mu došlo, že to není obraz, ale opravdu mrtvý

8

kapr a skutečně podříznutá slepice.

— A ven! zvolal doktor Tachecí, když se opět objevil na prahu pokoje. Z vlasů, košile i kalhot mu kapala voda, ale jinak vyhlížel kupodivu střízlivě. Lízinka seděla způsobně na židli matky, která dala na stůl svatební kávový servis a nyní krájela mramorovou bábovku.

— Proboha, Emile, řekla paní Tachecí zděšeně, — jak to… co to máš v ruce??

— Slepici, řekl její muž, — a mlč! Vy jste profesor? zeptal se Vlka.

— Ovšemže, pane doktore, řekl Vlk.

— Profesor čeho? zeptal se doktor Tachecí.

— Jsem profesor popravních věd Vlk a tohle je docent popravních věd Šimsa.

— Vy jste kati! řekl doktor Tachecí mstivě.

— Naše diplomy, pane doktore, řekl profesor Vlk důstojně, — jsou právě tak platné, jako je váš.

— Jste kati, zvolal doktor Tachecí, — a jdete z práce!

— Emile, vzpamatuj se! zvolala jeho žena.

— Tiše buď! vykřikl její muž. — A vy si mi troufáte navrhnout, aby moje dcera vraždila lidi??

Profesor Vlk vstal. Už nepřipomínal vesnického lékaře ani romantického básníka. Barva jeho saka zavoněla krví. Hrozil v příští vteřině vybuchnout a státní znak propůjčoval jeho hněvu nadosobní rozměr.

Doktor Tachecí se však nezalekl. V kritickém okamžiku dorostl konečně v otce, a obrana mláděte vlévá více sil než zájem státu. Přestože se v životě nepral, byl hotov udeřit soka mrtvou slepicí.

Vlk byl příliš dobrý psycholog, než aby to uniklo jeho pozornosti. Změnil úmysl a vykročil ke knihovně.

— Dovolíte? zeptal se stručně; aniž vyčkal odpovědi, vyňal druhou z osmi knih, jejichž hřbety tvořily zdálky viditelný celek.

— Mohl bych vám citovat řadu kapacit ze svého oboru, řekl, — ale omezím se na ty, které uznáváte vy, pane doktore. Alexandra Dumase byste jistě neobvinil, že usiluje o duši vaší dcery. Tak se přesvědčme, co říká na straně 381 druhého dílu Tří mušketýrů: „Když přišli na břeh řeky, přiblížil se kat k milady a svázal jí ruce a nohy. Tu přerušila ticho, volajíc: ‚Jste podlí, bídní vrazi, vybere se vás deset, abyste udolali jednu ženu!‘ —‚Vy nejste žena,‘ pravil ledově Athos, ‚nejste ani z lidského rodu, jste démon, uniklý peklu, kterého my peklu opět vrátíme!‘ — ‚Ach, ctnostní páni,‘ pravila milady, ‚pomněte, že ten z vás, který se dotkne jediného vlasu mého, bude vrahem!‘ — ‚Kat může zabíti, aniž jest proto vrahem,‘ pravil muž v červeném plášti, přičemž uhodil na svůj široký meč, ‚to jest poslední soudce, toť —

profesor Vlk sklapl knihu a vrátil ji na místo,

— vše.‘ “ Vy jste však teoretik, pane doktore, a můžete namítnout, že postava románu vyjadřuje pouze názor autora. Pak ale sám odložte emoce a následujte mě na pole vědy. Použil jste termínu kat, abyste dal průchod svému opovržení. A přece právě ten a právě vám by měl být důkazem, že kat přichází do našich dějin jako posel dávných kultur (dřívějších). Vždyť všehovšudy dva ze všech etymologických slovníků se odvažují i jen odhadnout původ slova. Václavu Machkovi se jeví, že ‚kat‘ je totožné s ruským ‚chvat‘, to znamená člověk bystrý, obratný, smělý. Josef Holub s Františkem Kopečným dokonce soudí, že kat pochází z německého ‚Gatte‘ — což jest společník, druh, a pro srovnání uvádějí termín ‚Ehegatte‘ —

pokračoval profesor Vlk,

— čili manžel. Novodobou genezi funkce osvědčuje snad nejlépe spis Ku vzniku popravců a opravců, autor Rudolf Rauscher, Pierwsza drukarnia Lwów 1930, kde se praví, cituji, „vznik popravců u nás spadá do XIII. století. Popravci byli accusatores publici, zřízení králem Přemyslem Otakarem II. výhradně ze starých rodů šlechtických, kteří se stali postupně i soudci i vykonavateli rozsudků.“ Jistě vám, pane doktore, neuniklo, že v trojjediné podobě představují celou justici, a to o sto let dřív, než vyjde z první vysoké školy první doktor práv. Chcete-li důkaz ještě pádnější, nalistujte si Majestas Carolina, kde se v článku 90 praví doslova: „Querimoniarm contra procuratores nostros sive provinciarium iustitiarios, qui vulgariter dicuntur —

zdůraznil profesor Vlk,

— p o p r a w c z o n e s.“ Pro vás nicméně stejně jako pro zločinnou milady zůstal kat či popravčí nebo úředně úkonář jednoduše vrahem. V jaké kontrapozici stojí váš kolega Joseph de Maistre, když ve svých Soirées de Saint Pétersbourg ou Entretiens sur le gouvernement temporel de la Providence píše už v roce 1921 slavnou studii kata, cituji alespoň úryvek, „výslednicí této strašlivé praerogativy“, praerogativa je —

vysvětloval profesor Vlk, obraceje se k Lízince,

— každé výsadní právo vladaře, při kterém je vyloučeno spolurozhodování lidu, například trestání viníků, tedy její výslednicí, cituji dále, „je nezbytná existence člověka, určeného k tomu, aby zasahoval zločin tresty, určenými lidskou spravedlností; a tento člověk se skutečně vyskytuje všude, aniž bychom dovedli vysvětlit jak; neboť rozum nenalézá v přirozenosti člověka žádný motiv, který by byl s to přimět jej k volbě tohoto povolání. Co je to za nevysvětlitelnou bytost, která dala přednost před každým zaměstnáním příjemným, výnosným, poctivým, ba i čestným takovému, který mučí a usmrcuje bližní? Jsou ta hlava, to srdce stvořeny jako naše? Není v nich nic zvláštního, cizího naší přirozenosti? Co se týče mne, já o tom nepochybuji. Je takový jako my po vnější stránce; rodí se jako my; ale je to bytost výjimečná, pro niž musí být v rodině lidské zvláštní určení. Je stvořen jako —

pokračoval profesor Vlk,

— svět“, až sem citát. Omlouvám drobné nepřesnosti, které mohou být ostatně nejvýš v syntaxi, protože jsem se právě na tomto tématu habilitoval a měl bych je brzy přednášet vaší —

řekl profesor Vlk, obraceje se k paní Tachecí,

— Lízince. Zvlášť krásná pasáž líčí vztah popravčího k práci, cituji, „přichází na veřejné náměstí, naplněné davem stísněným a rozechvělým. Je mu hozen travič, otcovrah, rouhač; chopí se ho, natáhne jej, připoutá jej na vodorovný kříž, zvedne ruku: tu nastane strašné ticho, není slyšet nic jiného než křik kostí, které třeští pod tyčí, a sténání oběti… Skončil. Srdce mu bije, avšak radostí; tleská si, říká si ve svém srdci: Nikdo nenapíná na kolo lépe než —

pokračoval profesor Vlk,

— já.“ Po tomto sugestivním líčení komponuje de Maistre světoznámou apoteózu, která by se měla stát životním krédem každého kata a kterou budu proto při zkouškách vyžadovat —

řekl profesor Vlk, obraceje se k Lízince,

— nazpaměť, cituji, „všechna velikost, všechna moc, všechna subordinace světa spočívá na popravčím; je hrůzou a pojítkem lidského společenství. Odstraňte ze světa tohoto nepochopitelného činitele; v okamžiku se řád mění v chaos, trůny se řítí, společnost mizí. Bůh, který je autorem suverenity, je i autorem trestu: postavil naši zemi na tyto dva póly a na nich dává se otáčeti světu.“ Vy pane —

řekl profesor Vlk, obraceje se k doktoru Tachecímu bez náznaku výčitky či výsměchu,

— doktore, budete jistě, jak se pro vás sluší, přívržencem teze Jeana Jacquese Rousseaua „člověk se rodí dobrý, znemravňuje ho společnost“, na níž je postaven celý evropský takzvaný humanismus. Ne náhodou už v roce 1764, tedy pouhé dva roky po vydání Rousseauova spisu Le contrat social, vychází v Monaku smutně proslulý pamflet Cesara Beccarii Dei delitti e delle pene neboli O —

překládal profesor Vlk, obraceje se k paní Tachecí,

— zločinech a trestech, který pomoci násilné logické konstrukce dokazuje, že lidský život nepatří k statkům, jimiž smí společnost disponovat, a první navrhuje zrušit trest smrti. Avšak, jak praví Goethe, „grau, teurer Freund, ist alle Theorie und grün des Lebens goldner Baum“ čili „šedivá —

překládal profesor Vlk, obraceje se k Lízince,

— je každá teorie, leč zelený života zlatý strom“: La Révolution, uskutečňující Rousseauovu teorii nové společnosti, se obešla postupně bez Marata, bez Dantona a Robespierra, ano i bez Rousseaua, ale neobešla se bez muže, který staletou společnost odstranil za tři roky prakticky, a to byl citoyen Charles Sanson, kat revoluční Paříže. On je hrdinou známých Mémoires pour servir à ľhistoire de la révolution française, které dokonce podpisuje jako autor, aby se později ukázalo, že půjčil svůj vývěsní štít literárnímu začátečníku s nic neříkajícím jménem Honoré —

pokračoval profesor Vlk,

— de Balzac. Jím začíná skvělá galerie portrétů popravčích, do které přispějí svými mistrovskými díly stejně Skot Walter Scott jako Čech Karel Hynek Mácha, jehož románové torzo Kat prezentuje hrdinu dokonce jako posledního potomka královského rodu Přemyslovců. „Byl vysoký, štíhlý,“ líčí Mácha, „černé kudrnaté vlasy, nižádnou čapkou sepjaté, kryly celé čelo až po husté obočí, pod nímž dvě plamenné oči zhluboka se jiskřily; i ostatní tvář byla černými vousy zarostlá. Přes černý oděv plápolal červený plášť a přespříč na údech byl mu připjat široký —

citoval profesor Vlk a paní Tachecí se zdálo, že popisuje svou fotografii ze studentských let,

— meč s dlouhou rukojetí.“ Mimochodem, myslím, že se mýlí Karel Krejčí ve své studii Symbol kata a odsouzence v Máchově díle, když sblížení typu krále s typem kata chápe jako znak rozvráceného společenského řádu. Naopak: v dvojsečném oxymóronu jejich vzájemného oslovení „Králi kate!“ a „Kate králi!“ zaznívá opět de maistreovská polarita obou základních společenských funkcí. Ano, takový je přístup zodpovědných umělců, vrcholící v geniálních dílech Franze Kafky a Pär Fabiana Lagerkvista, odměněného zcela logicky Nobelovou cenou. Takový je skutečný obraz kata, a pokud se snad našli jedinci, kteří jej nebyli hodni, nedává vám to jako vědci právo znevážit vše, co tisíce poctivých katů po generace přinášely vlasti i lidstvu. Vždyť ruku —

pokračoval profesor Vlk, obraceje se k doktoru Tachecímu, a v jeho hlase se poprvé ozvala jemná ironie,

— na srdce, ne každý absolvent filozofické fakulty se stane Schopenhauerem, že, pane doktore, a už nejeden z nich po právu skončil právě v rukou kata, kterého naopak vyzvedává každý jen trochu seriózní slovník naučný, za všechny cituji alespoň Meyers Neues Lexikon, Leipzig 1964, heslo Scharfrichter: „Osoba z povolání, která vykonává na odsouzenci soudem vyslovený trest smrti formou, předepsanou zákonem.“ To a nic jiného měla vykonávat i vaše dcera. Nešlo tedy o to, aby —

pokračoval profesor Vlk, obraceje se k doktoru Tachecímu, a v jeho hlase poprvé zazněla lehká výčitka,

— vraždila lidi, nýbrž aby se jí otevřel snad nejpropracovanější a rozhodně nejpopulárnější obor lidské činnosti, neskonale starší než medicína, práva, o filozofii ani nemluvě. Já, zde kolega —

pokračoval profesor Vlk, obraceje se k docentu Šimsovi,

— i ostatní pedagogové jsme jí hodlali předat bohaté vědomosti, které, jak naznačila i moje malá improvizace, patří k základům civilizace. A chtěli jsme jí předat i své bohaté poznatky z praxe, aby se „capital punishment“, jak výstižně říkají Angličané, absolutní trest, nestal živností diletantů, ale opět doménou nejlepších synů a teď i nejlepších dcer svého věku. Jste-li totiž, —

pokračoval profesor Vlk, obraceje se k doktoru Tachecímu, — pane doktore, skutečný humanista, nesmíte zavírat oči před faktem, že při každé větší akci, ať je to lokální revoluce nebo světová válka, popravují spoustu lidí osoby, pro které věšet znamená prostě oběsit. Jenže on je, to mi věřte! dosti velký rozdíl, jestli vám oprátka perfektně zlomí vaz, anebo vás čtvrt hodiny pomalu stranguluje, že se můžete umrskat. Dnes například pracoval kolega Šimsa tak zručně, že úřední lékař mohl konstatovat exitus jeho svěřence za dvacet osm vteřin.

— Vy jste byl o tři vteřiny lepší! řekl docent Šimsa obdivně.

— Ostatně nikde, pokračoval profesor Vlk rychle s noblesou muže, který je prost ješitnosti, není řečeno, že by musela popravovat. Třeba se po maturitě věnuje teorii. Ale ani kdyby byla výkonnou katyní, nemůže po ní dnes už nikdo chtít, aby snad někoho trhala kleštěmi nebo lámala kolem. Bude vykonávat výhradně tresty, které jsou v kulturním světě uzákoněny. Pominu-li zastřelení, vyhrazené už tradičně vojákům, je to v Evropě všeho všudy garota, gilotina a provaz. Amerika vyšla předem katyním vstříc, když začala popravovat elektřinou a plynem, na něž jsou ženy —

pokračoval profesor Vlk, obraceje se k paní Tachecí,

— zvyklé z každé moderní kuchyně. Lze říci, že popravčí dává dnes pracovní oděv do čistírny mnohem řidčeji než dělník montérky. A to je —

pokračoval profesor Vlk, obraceje se k doktoru Tachecímu, — vše, co jsem chtěl poznamenat k vaší poznámce, a nyní —

řekl, obraceje se k docentu Šimsovi a hledě na hodinky, které ukazovaly za čtyři minuty čtyři,

— půjdem. Ne, ne, milostivá paní —

dodal ještě, když zpozoroval, že Lízinčina matka nabírá dech, aby ho podpořila snad méně fundovaně, ale tím temperamentněji,

— je svaté právo pana manžela, aby mé argumenty v klidu přezkoumal a shledal buď tak lehkými, že nestojí za vědecký spor, anebo naopak tak závažnými, že nás o přijetí vaší dcerušky požádá písemně. Neboť my zas, pane doktore, máme svaté právo vybrat z přílivu uchazečů ty, kterým nebude chybět ani dobré zázemí. Spousta zasloužilých popravčích by dala nevím co, abychom vzali jejich ratolesti. Jestliže chceme skoncovat s překonanou tradicí rodinného řemesla a dáváme šanci i dětem jazykovědců, musíme mít jistotu, že tuto koncepci plně obhájíme výsledky. Rozhodně nemůžeme riskovat, že by právě první katyně světa trpěla nepochopením vlastního otce. Kdyby měla mít ještě tyhle problémy, to by se jí každý delikvent pěkně poděkoval. Takže nám dovolte, abychom se teď —

profesor Vlk políbil paní Tachecí ruku a povzbudivě se usmál na Lízinku,

— rozloučili.

Potom přátelsky nabídl ruku doktoru Tachecímu. — Ach, promiňte, řekl.

Vzal z jeho pravice mrtvou slepici a podal ji paní Tachecí.

— Po takovém napětí, řekl, — přijde rodině vydatná večeře jistě k chuti. Předkrm najdete ve vaně.

— Přece si, řekla paní Tachecí zadrhávajícím se hlasem, — po tom všem nebudete dělat s námi škodu!

— Ale jakou škodu, řekl profesor Vlk, — milostivá paní! Je taková stará hezká tradice, že poslední jídlo objednávají popravenci u popravčích, německy se tomu výstižně říká Henkersmahlzeit. Za to máme právo na všecko, co zbude.

— A oni mají vždycky velké oči, řekl docent Šimsa vesele, — protože je to gratis, naporoučejí si hory doly, ale pak je vždycky přejde chuť. Dovolíte, abych vzal z koupelny naše propriety?

Doktor Tachecí ochable přihlížel, jak jeho žena pomáhá profesoru Vlkovi do raglánu. Docent Šimsa se s díky oblékl sám. Oba hosté přešli beztaktnost hostitele chápavým úsměvem. Profesor se obřadně uklonil.

— My nemáme ve zvyku říkat na shledanou, řekl, — ale v tomhle případě nemůžeme aspoň neříci: na dobré rozhodnutí!

— Promiňte, řekla paní Tachecí, — manžel to tak nemyslel.

Lízinka způsobně poklesla v kolenou.

— Ach, řekl docent Šimsa, který už držel zavazadla, — okamžik!

Postavil bandasku, přiklekl ke kufru a otevřel jej. Uprostřed skob, kladiv a řemenů ležel stočený konopný provaz. Svým zvláštním nožem odřízl asi třicet čísel a dal dívce, jako by jí podával květinu.

— Pro štěstí, slečno! řekl dvorně. — Ještě je teplý!

Jeho gesto bylo tak sugestivní, že si Lízinka málem přívoněla.

Pak přiložili oba hosté bílou rukavici k černému klobouku a šli.

Ještě dřív, než jejich kroky dozněly na schodišti, takže i oni museli slyšet zvuky z bytu, vešla paní Tachecí i se slepicí do ložnice, vší silou práskla dveřmi a otočila klíčem. Doktor Tachecí s dcerou osaměl.

Nyní ji tedy měl cele ve sféře svého intelektuálního vlivu, ale síla, která mu ještě před chvíli poprvé v životě dovolovala bojovat třeba fyzicky, beze zbytku vyprchala. Vzchopil se jen k jedinému: vzal Lízinku za bradu a zvedl k sobě její dětské oči.

— Lízinko, zašeptal vroucně, — my dva jsme byli vždycky spojenci a nikdy jsme si nezalhali. Tak mi teď řekni, ale upřímně! copak ty bys opravdu mohla popravovat lidi?

Lízinka upřímně pokrčila útlými ramínky.

— Lízinko, řekl doktor Tachecí zdrceně, — copak bys ty, moje dcera, byla raději katyní než řekněme třeba poctivou pekařkou nebo zahradnicí?

Lízinka upřímně

9

kývla půvabnou hlavou.

II

1. září ve tři čtvrtě na osm ráno zavřel doktor Tachecí, sedící vpředu, oči a snažil se vsugerovat si, že portál, k němuž se taxi blíží, patří filozofické fakultě.

Paní Tachecí se rozpomínala na svou cestu k vyšší dívčí. Viděla se opět s trvalou, na vysokých kramf1íčkách, v úzké kostkované sukni a těsném červeném svetříku, které již tehdy podtrhovaly její dozrávající ženskost. Musela však uznat, že dcera, třebaže až inverzně nepodobná, oplývá nemenším kouzlem. Snažila se vcítit do jejích myšlenek a přemáhala dojetí.

Lízinka

10

pozorovala taxikáře. Kdykoli zahýbal vlevo, přetočil pravou ruku až na levou stranu. Kdykoli odbočoval vpravo, přehmátl levou rukou až k pravé a táhl oběma. Když jel rovně, držel pravou ruku na horní a levou na spodní straně volantu.

Září bylo suché, vonné a slunné, na všem dosud lpěl dech prázdnin. Budova s okny rozťatými mřížovím a s pancéřovými vraty, která se otvírala jako harmonika, vnesla do toho temný disharmonický tón. Taxikář celou cestu nespouštěl zrak ze zpětného zrcátka a pojednou rozžal světla, neboť měl bláznivý pocit, že veze princeznu. Když zastavili před věznicí, zeptal se zmateně.

— Koho tu máte?

— Berou nám sem dceru, řekla paní Tachecí hrdě.

Muž pohlédl na Lízinku a zeptal se ohromeně.

— Na kolik to má?

— Na rok, řekla paní Tachecí pyšně; pak se polekala své indiskrétnosti a zmlkla.

— Ty mrchy! řekl taxikář, — dyť je to ještě dítě!

Pak se zděsil své odvahy a odjel. Strážný dlouho studoval Lízinčin občanský průkaz i povolení ke vstupu. Pak řekl:

— A vy dva?

— My jsme rodiče, řekl doktor Tachecí, — a mysleli jsme…

— To si odvykněte, řekl strážný, ale zněla v tom spíš dlouholetá rutina než osobní nevraživost, — a dejte si odchod!

Nato stiskl tlačítko zvonku a bubnoval prsty na pažbu pistole. Doktor Tachecí si pomyslel, že nyní by měl uchopit dceru za ruku a běžet s ní ze všech sil k stanici tramvaje. Pak spatřil v duchu svůj podpis na žádosti o přijetí a svěsil hlavu.

— Lízinko! řekla paní Tachecí slavnostně, — běž, holčičko, a uč se, ať nám děláš jen radost.

Vzpomněla na svou matku u prahu vyšší dívčí a udělala Lízince na čelo křížek. I strážný pocítil teskný závan dětství a odvrátil se. Lízinka nastavila tvář a doktor Tachecí ji mdle políbil.

— No těbůh, řekl

11

hezký, ale podivně bledý chlapec. Seskočil z okenního rámu a hleděl na ni s obdivem i údivem.

— To seš ty, zeptal se, — ta holka, co má chodit s náma?

Lízinka přikývla.

— No to mě podržte, řekl vyjeveně; přešel chodbu, otevřel jedny dveře a zavolal.

— Pánové, je tu!

V rozlehlé místnosti s tabulí, sedmi pracovními stoly, lidským skeletem a vitrínami, kterou jen mříže v oknech odlišovaly od přírodopisného kabinetu, hrálo pět chlapců maso. Čtyři střídavě řezali dvěma spojenými prsty do zadku pátého, který se opíral lokty o kolena a zatím marně hádal, kdo ho právě udeřil, aby docílil vystřídání. Seznámení proběhlo jako mezi vrstevníky.

— Ahoj, řekl dobromyslně vyhlížející tlouštík; pas i rozkrok džín mu kdosi vysadil květovanou látkou, což působilo komicky. — Já jsem ňákej Franta.

— Ahoj, řekli dva chlapci současně, — my jsme Petr a Pavel.

Byla to dvojčata, podobná si k nerozeznání zjevem i oblekem; různě si však česala pěšinky v hladkých černých vlasech.

— Ahoj, řekl čtvrtý, — já jsem Albert.

Nádherné kaštanové vlasy, které mu splývaly až na ramena, i velké, téměř srní oči působily, že si lidé až za dlouho všímali jeho vady: měl hrb.

Pátý hoch setrvával dosud v podřepu zády k nim. V očekávání dalších ran funěl rozčilením a nevnímal jejich hovor.

— Tak hernajs, řekl netrpělivě, — řezejte!

— Šimone, řekl Franta, — vystrkuješ prdel na dámu. Ale alespoň tě pozná z tý lepší stránky.

Chlapec se otočil. Byl to hromotluk s nesmyslně malou hlavou; ostříhána dohola podobala se většímu tenisovému míči. Když uviděl Lízinku, vyvalil oči a doširoka otevřel ústa.

— Modli se, Šimone! zaburácel náhle Albert nečekaně hlubokým hlasem, — anděl páně tě přišel ztrestat za všecky kočky, cos trhnul!

Silák se dunivě svezl na kolena a zakryl si tvář dlaněmi většími než hlava.

— Milost…! vykřikl přeskakujícím hlasem.

Odpověděl mu mladý smích z pěti hrdel.

— Ty seš přece kus vola! řekli Petr a Pavel.

Roztáhl prsty a nedůvěřivě hleděl na Lízinku uslzenýma očima.

— A já jsem Richard, řekl hoch, který ji přivedl, — ahoj!

Jeho podmanivé bledé líce, jaké by slušely pastýři z bukolických gobelínů, rychle prokrvoval ruměnec, první, uvědomil si, kterým ho nerazítkovala zákeřná choroba, nýbrž docela obyčejný stud, s nímž se k němu náhle vracelo zdraví, štěstí, radosti mládí…

V tu chvíli otevřel docent Šimsa dveře a ustoupil, aby profesor Vlk vešel první.

— Zlom vaz! šeptl mu vesele.

Vlk si plivnul do dlaní a dal se do díla. První tři pověsil sám, ale jak klesaly bývalé

12

státní funkce, vzrůstal odpor zbývajících. Čtyřku drželi už tři spomocníci, a přece potřeboval tři pokusy, než se mu ruk-cuk podařil. Pravda, nikdo by mu nevytkl, kdyby zrovna těmhle postaru podrazil stoličku a nechal je, aby se udusili sami, jak kdo nejlíp umí. V té době však začal svůj obor systematicky studovat a jeho excerpce z literatury plnily pátý sešit; úkol, který mu byl zadáván stále častěji a v rozsahu, kdy se i nejlepší kumšt stává řemeslem, vzdor tomu právě přerůstal v úděl.

Když odváželi stojan se Čtyřkou do rakvárny, kde zákazníci dozrávali — profesionální hantýrku si jako v každém povolání vynutil život — pro úředního lékaře, aniž brzdili další provoz, a do věšárny vezli zpět první, lékařem uvolněný, oslovil mladičkého pomocníka; už několikrát si počínal po Karlíkovi nejšikovněji a navíc ho ani na chvilku neopouštěl jiskřivý humor, kterého zažil Vlk na placech jako šafránu. Zrovna před okamžikem, když Čtyřka nadlidskou silou podruhé vyprostil svůj ohryzek a vydával i přes roubík nepříjemné skřeky, ten hoch, který držel rozdělaného za vlasy, škubl jeho hlavou a houkl mu do ucha.

— Pepíčku, nezlob!

Vlk viděl zblízka, jak byl smrtelný děs v očích na zlomek vteřiny vystřídán dětským úžasem; na tu dobu zmalátněl i krk a to stačilo, aby Vlkovy zručné prsty našly své místečko a provedly hmat, na který Čtyřka odpověděl už jenom uvolněním střev. Vlk si přiznal, že mladík projevil víc smyslu pro psychologii než on, který se už domníval soupeřit s největšími katy kulturních dějin. Snad to bylo svého druhu pokání, že se k němu, když náčelník věznice vyvolával Pětku, obrátil s otázkou.

— Chceš si ho udělat?

Veselýma očima kmitla nedůvěra, ale vzápětí je zaplavily vděčnost a štěstí. Hoch se udeřil pravou rukou do levého bicepsu a řekl jasným hlasem.

— S gustem, majstre. Smím si jen umotat vlastní špagát?

— Není lepší ho trhnout? zeptal se Vlk pochybovačně. Už už bral své slovo zpět.

— To by nebylo vůči němu fér, řekl ten chlapec k jeho překvapení, — protože nikdo nemá lepší ruk-cuk než vy, majstre. Ale za svou dvojitou ešku bych ručil.

— Co to je? zeptal se Vlk nechápavě.

— Šlingle Šimsa, řekl hoch a zazubil se, — tak se totiž jmenuju.

— Dneska nemůžu experimentovat, řekl Vlk přísně, — je to první garnitura, kdyby se ti utrh, mohl by někdo vyskakovat.

— Majstre, řekl Šimsa naléhavě, — trénoval jsem to tajně vedle na udělanejch, šlo to jak po másle.

Ta otevřenost přesvědčovala a navíc Pětka, kterého spíš přinášeli, než vedli, byl viditelně v apatickém šoku. A Vlk, aniž si to ještě uvědomoval, překročil svůj rubikon a dorostl ve skutečného mistra: stal se pedagogem. Bylo jen zákonité, že mimoděk užil klasického povelu.

— Spravuj! řekl.

Pak přihlížel, jak mladý hbitě měří prsty výšku Pětkova posledního obratle, aby bleskurychle spletl z konopného lana nezvyklou oprátku s excentrickým uzlem.

— Šup s ním na kozu! řekl vesele spomocníkům. Ještě ho nestačili vyzvednout, už mu zručně přehodil smyčku přes hlavu a utáhl tak, že uzel trčel pod levým uchem jako tlustá mašle.

— A popojedem! dodal a odkopl trojnožku. Ozvalo se lupnutí, jako když praská pravítko. Pětka vydal jen hlasitý pšouk, a jak povolil tah obratlů, prodloužil se skoro k zemi; už bez záchvěvu se lehce poddával otáčení lana.

Ze skupiny svědků se ozval řídký potlesk. Koutkem oka Vlk zahlédl, že tleská i Doktor. Přes vrozenou velkorysost okusil hořkou chuť žárlivosti a pochopil ihned: tento talent musí zůstat provždy s ním, aby nemohl nikdy nastoupit proti němu.

Probudila ho intenzivní palčivá bolest v klíně a vzápětí, když zjistil, kolik uhodilo, se měl zatraceně co ovládat, aby tu

13

kurvu nezabil. Bůh suď, odkud je na tyhle večírky vozili, stále nové a nové rozdychtěné tváře, a právě on — bůh ví, jakým temným pudem vytušily jeho funkci — je rozdražďoval k nepříčetnosti. Čím víc je odmítal a přehlížel — věděl, že jeho monogamie je až chorobná, ale nemohl si pomoci —, tím víc ho pronásledovaly. Tahle se k němu neváhala vplížit, aby ho mohla mít i bez jeho vědomí, a on si byl jist, že kdyby ji zmlátil, způsobí jí další rozkoš. Proto ji jen vyhodil.

Pohlédl na rokokový noční stolek, kde stál vedle fotografie jeho ženy budík. Bylo teprve půl druhé, ale věděl, že už neusne. Vyšel tedy na terasu. Od zdi zámečku se svažovala louka ke břehu jezera, kde ještě plápolal oheň a zněly hlasy. Mohl si spočítat, kdo to je, a rozhodl se vyřídit, na co byl zvečera příliš unaven.

Byl to Vlkův nápad, aby úkony, prováděné dosud s neefektivní živelností, byly soustředěny na jeden až dva dny v týdnu a prokládány relaxací nejen popravčího, ale i soudců, prokurátorů, obhájců ex offo a dalších činitelů, kteří měli účast při exekucích v pracovní náplni. Našel samozřejmě účinnou podporu mnoha zájemců, především naštěstí Doktora, i když ten se tu pak — Vlk to přičítal jeho příliš vysokému postavení — nikdy neukázal. Brzy byl nalezen i vhodný objekt, bývalý lovecký zámeček a později exkluzivní hotel buržoazie, konfiskát po jednom z prvních velezrádců, právě vyklizený jakousi zvláštní tajnou skupinou, který měl skvělou polohu: téměř u bran metropole a přitom ve střeženém vojenském prostoru. Akcí Zámeček dokázal Vlk sám sobě, že je nejen organizátor od pánaboha, ale i rozený diplomat: vynesla mu mnoho sympatií a především umožnila pravidelně najít pohromadě všechny, které potřeboval.

Proto i teď, kdy se v oboru objevil první vážný konkurent, mohl kráčet noční loukou s pocitem hráče, který má v ruce všechny trumfy. Srpnový vzduch byl poměrně chladný, ale jemu, tehdy sotva čtyřicetiletému muži, přímo bobtnajícímu mízou intelektuálních i fyzických sil, bylo spíš horko. Šel proto bos, vnímaje s rozkoší rosu, a nahý, jen bedra si ovázal osuškou, ne z pruderie, ale protože věděl, jak úplná nahota zbavuje i nejvýznamnějšího člověka poslední špetky důstojnosti. Proto cítil jako největší újmu, že ani v tak příznivé době neprosadil, aby mu je vázali svlečené. Jakýsi idiot z Ústavu práva sepsal proti němu celou encykliku, podloženou kronikami i rytinami, v níž dokazoval, že hranice mezi barbarstvím a civilizací leží právě v tom kousku hadru, který při úkonu zakrývá ohanbí. Bohužel! chtělo se mu tehdy křiknout, je tu ještě hranice mezi muži a sraly, kteří sice kdekomu napaří špagát, ale pak omdlí, když se věšený uprdne…! Nekřikl, samozřejmě, dospěl už k filozofickému poznání, že je užitečnější být urážen, ale popravovat, než naopak. Dělal je tedy dál ve lněných hazukách, aniž ho kdy opustil nepříjemný pocit, že se tak podobají lidským bytostem víc, než je nutno. Prosadil alespoň, že mu je nehlásili jmény, ale čísly, nicméně i pak jim šel bez cavyků rovnou po krku, aby je hned přestal vnímat v celku. Vyneslo mu to renomé fantastického machra, ale on, nezvyklý se obelhávat, věděl dobře: má Achillovu patu. A když viděl toho mladíka Šimsu, jak váže složitou smyčku a prohlíží si přitom zákazníka od hlavy k patě jako řezník zálibně zkoumající prase, věděl ještě líp: hle, jeho Paris, pozvedající luk!

Vlkovi byla odporná celá ta rádobyhumanistická helénská kultura, která zavedla jako své parádní numero sebepopravu bolehlavem. Tím méně byl ochoten ukázat paty prvnímu cucákovi, protože náhodou umí lepší uzel. Jeho skvěle fungující mozek ihned vyvinul plán, který šel teď uvést do života.

Tušení ho nezklamalo. Na skládacích křesílkách tu seděli, držíce se za ruce, ti dva, které obdivovala celá současná veřejnost: státní prokurátor a obhájce z moci úřední, prominenti velkých hrdelních procesů, které posouvaly epochu v žebříčku dějin na čelné místo. Tito muži železných občanských zásad měli také slabinu, která je zlidšťovala. Byli milenci a měli se rádi tak hluboce, že obhájce, zahleděn do druhových očí, navrhl už asi třikrát trest smrti dřív než prokurátor.

Také dnes přenechali krásné milostnice jiným výměnou za romantické posezení ve dvou. Vlk je nerušil, naopak, vážili si toho atletického muže, který tak precizně korunoval jejich společné dílo a navíc je co chvíli překvapoval svým intelektem. Ačkoli se s ním seznámili za okolností pro něho krajně nepříznivých, odhalili jako první jeho kvality. Od té doby k němu už dávno cítili víc než pouhou sympatii, ano, pokusili se ho jednou získat pro svůj citový názor a nabídnout mu pevné místo v jejich společenství. Vlk, který byl při své monogamnosti mužem až do morku kostí, a proto se mu každá nemorálnost hnusila, byl samozřejmě příliš chytrý, než aby odmítl přímo. Vyložil jim v předstírané zpovědi, která voněla dráždivým tajemstvím, že je jako mnoho popravčích sexuálně deviován; i když to navenek ze společenských důvodů maskuje — neřekl, že jako oni, ale pochopili to pohlavním aktem se mu stává každý úkon, který — jak by viděli, nebýt těch pitomých hábitů — naposled mobilizuje celý vitální aparát dělaných, eo ipso i sexuální. Jejich finální vrchol, dodal důvěrně, je pak i jeho vrcholem.

Nesmírně je to zaujalo, od té noci mu tykali a už mu nikdy nedělali intimní návrhy, přestože se jim nepřestával líbit. I teď ho rádi uviděli, byl vlastně jediný, před kým se nemuseli přetvařovat, a hlavním znakem i sebepodivnější lásky je, že chce být viděna i záviděna.

— Vítej, Bedřichu, řekl prokurátor. — Krásná noc, že?

— Dáš si s námi francouze? zeptal se obhájce a pohnul se, aby mu nalil.

— Jen se nevyrušujte, řekl Vlk.

Věděl, že mu i za tu malou pozornost budou vděčni. Sklonil se pro láhev, která v ostřici připomínala exotický květ, a napil se přímo z ní. Pak už obezřetně, ale neochvějně šel za svou věcí. — Odpříště, řekl, — bych tu potřeboval pokoj navíc. Šlo by to?

— Chceš si s sebou brát maminku? zasmál se obhájce.

— Toho mládence, řekl Vlk.

Téměř je to vymrštilo z křesílek. — Ty máš…, koktal obhájce.

— Ty si sem chceš…, koktal prokurátor.

— Kdo je to? zeptali se oba naléhavě.

— Ten s tím uzlem, řekl Vlk. — Myslím, že se vám taky líbil.

Přestože tu reakci očekával, její prudkost ho překvapila.

— Ten s tou kuřecí hlavou? zvolal obhájce.

— Viděls, jakou má pleť? zvolal prokurátor.

— To ses dal na zajíce? zvolali oba a zazněla v tom nenávist.

— Přátelé, řekl Vlk s milým úsměvem, — nepotřebuju toho Šimsu do postele, ale na plac.

Napětí povolilo, ale nedůvěra nebyla ještě zaplašena.

— Říkal jsi, že ho chceš vzít sem, řekl obhájce.

— Ano, řekl Vlk, — a mám pro to dobré důvody. Řekněte mi oba, myslíte si, že náš zápas už končí a společnost nás brzy nebude potřebovat?

— Co tě to napadlo? podivil se prokurátor, — každý den teď přece přináší odhalení dalších zmijí, kdybych se nebál banalit, řekl bych, že na každém krku, který uškrtíš, vyroste devět nových hlav. Nevím, jak ty, Mirdo —

pokračoval prokurátor, obraceje se k obhájci,

— ale já jsem přesvědčen, že úklady proti mírovému úsilí našeho pracujícího lidu mají charakter ledovce, viditelná je sotva desetina a ani s tou nejsme ještě zdaleka hotovi, z toho —

pokračoval prokurátor, obraceje se k Vlkovi,

— logicky vyplývá, že jsme vlastně na začátku, takže budeš, Béďo, mluvit o štěstí, když tě někdy pustí do penze, vidím, že Mirda se mnou souhlasí, a kdyby si Vilík —

pokračoval prokurátor, uchopiv pevněji obhájcovu ruku a obraceje se k dosud osvětlenému oknu, odkud se jako křik nočního ptáka ozývaly milostné steny soudcovy,

— nemusel pokaždé dokazovat, že pořád stačí opíchat všecky ty upocené nymfomanky, a dal jako my s tebou přednost tiché hře smyslů a intelektu, potvrdil by ti to taky!

Vlk celou dobu zamyšleně otáčel lahví koňaku, po jejímž temně zeleném skle se svíjely miniaturní záblesky skomírajících plamenů, a kolem rtů mu nepřestával pohrávat úsměv.

— A co když, zeptal se teď, — dostanu chřipku?

— Ty? zvolal obhájce, — to spíš vůl dostane infarkt!

V přítmí se zableskly zuby, jak prokurátor ocenil druhův trefný příměr. Ale Vlk, jindy až úzkostlivě společenský, se k jeho veselí nepřipojil.

— Já se ptám vážně, řekl.

— Vážně? zeptal se prokurátor, — tak já i vážně odpovím. Počkáme jednoduše, až se vykurýruješ. Tvoji kundšafti nám to odpustí, zatím jsem aspoň nepoznal žádného, kdo by na tebe kvaltoval!

Teď se zas obhájce mohl radovat z přítelovy pohotovosti.

— Doufám, řekl Vlk, — že nebudete chápat jako neskromné poučování, připomenu-li vám jednu událost. Na podzim roku 1899 dotlouklo náhle srdce občana Selingera. Dějiny by to nechaly bez povšimnutí, nebýt alarmujícího faktu: ten malý chuchvalec krve, který ucpal koronární tepnu, způsobil, že tehdy nejmocnější stát Evropy zůstal bez —

pokračoval Vlk, hledě významně na prokurátora,

— popravčího. Ztráta byla o to tragičtější, že těsně před tím propadlo hrdlem několik delikventů, a nedodržení lhůty bylo by podle tehdejších pseudohumanistických zákonů vedlo ke změně trestu v doživotní vězení: ostatně nebylo tajemstvím, že to byla právě četná omilostnění, jimiž senilní monarcha Franz Josef podlomil Selingerovo zdraví. K nejakutnějšímu úkonu na Juliáně Hummelové, vražedkyni dítěte, byl proto na Nový rok 1900 povolán nejvážnější kandidát na uprázdněný stolec, tehdy ještě pověstný pražský kat Wohlschläger. Jeho zásluhou se však sotva vylíhlé století, slibující vrátit hrdelnímu úřadu uznání státu i sympatii lidových mas, začalo —

pokračoval Vlk, hledě významně na obhájce,

— otřesným skandálem. Wohlschläger s sebou dovezl takzvanou Delinquententoilette, jak pojmenoval svůj složitý systém řemenů, jimiž byla Hummelová doslova okšírována, vedl jí je i mezi nohama! „Byla,“ cituji dobové svědectví, „sešněrována jak obětní zvíře a už sám pohled na ni neslýchaně urážel důstojnost justice.“ Ješitný Wohlschläger, aby dokázal i úspornost svého vynálezu, ji dělal sám a k exitu mělo dojít vlastní váhou Hummelové. Ta však nestačila a došlo k nevídané situaci, kdy otevřené propadlo bránilo provést jak pomocný ruk-cuk, tak doškrcení tahem za nohy. „Hummelová,“ cituji z tehdejšího tisku, „se za strašných křečí, provázených nelidským chroptěním, dusila téměř 45 minut, takže mnozí ze svědkův úředních omdleli. Nebyli jsme,“ volá autor „přítomní exekuci, nýbrž jateční porážce.“ Wohlschläger musel prvním vlakem pryč a nejvyšší trest prožíval nejtěžší hodinu, kdy i cenzoři propouštěli články žádající jeho okamžité zrušení. Naštěstí —

pokračoval Vlk, hledě teď významně na oba dva,

— štěstí stálo v tomto osudovém okamžiku při něm, když se nečekaně přihlásil vídeňský kavárník Josef Lang, bytem v Simmeringu, Geystrasse 5, kterého osvícený otec zavedl roku 1868 na poslední veřejný úkon ve Vídni. Krásný den, nával svátečně ustrojeného publika, prostředí párkařů, kolovrátkářů a jiných atrakcí, slavnostní ceremoniál a především sám úkon na loupežném vrahu Ratkayovi, provedený ještě klasicky skopnutím z vysoké žebře, to vše zanechalo v třináctiletém chlapci nevymazatelný dojem; už tehdy pocítil, že je předurčen právě k tomuto vznešenému úkolu. Když pak dne 27. února 1900 už jako zralý muž přijímá dekret, jímž je jmenován c. k. popravčím pro „die Erzherzogtümer Oesterreich ob und unter der Enns, die Herzogtümer Salzburg und Steiermark, die gefürstete Grafschaft Tirol mit Voralberg, die Herzogtümer Kämten und Krain, die Markgrafschaft Goerz und Istrien mit Triest, das Herzogtum Schlesien, das Königreich Dalmatien, das Königreich Galizien und Lodomerien mit dem Grossherzogtum Krakau, sowie das Königreich Kroatien und Slawonien“, cítí stejnou tíhu odpovědnosti jako jeho panovník. A když 3. března 1900 nastupuje ke svému prvnímu úkonu na cikánu Heldovi, myslí především na komisi přítomných znalců v čele s profesorem Haberdou, kterému dosud cukají ve tváři smrtelné křeče Hummelové. „Přeji si, Langu,“ řekl mu v předvečer nesmlouvavě, „aby to pro něho skončilo do minuty!“ Literatura je zamořena líčením posledních nocí odsouzených, každý spisovatelský učeň prolije slzu nad individui, vyvrženými z lidské společnosti, ale kde —

zvolal Vlk, hledě vizionářsky před sebe,

— je nový Shakespeare, který by popsal první noc popravčího? Jak neúnavně zkouší se spomocníky hned ten a hned onen grif, jak si připomíná všechny slavné nezdary, například faux pas opět z Prahy, kde pustili jistého Václava Slepičku do propadla, aniž mu předtím dali hlavu do smyčky, takže si zlomil obě nohy a musel být pověšen až po vyléčení. Není takových autorů, a i tu musí nakonec zaskočit sám popravčí, třeba právě Lang, který později píše — citují podle Dorflera a Zettela — tato moudrá slova: „Jednou jsem viděl knihu, byl v ní vyobrazen člověk jakoby průsvitně, ale velmi hezky barevně, na jedné straně svaly, na jiných vnitřnosti, žaludek, jícen, dýchací trubice a tak podobně. Tady se teprve vidí, co je člověk za umělecké dílo, jak moudrá je příroda, že tak složitě stvořen může i správně fungovat. A pak jsem si musel pomyslet: vidíš, Pepi, a ty, ty máš právo, moc i schopnost vyřadit takový div přírody z chodu!“ Potom je tedy ráno, kalné pro cikána Helda, ale zářivé pro Josefa Langa, když může přistoupit před profesora Haberdu, ohlásit, že rozsudek je vykonán, a dodat skromně: „Za pětačtyřicet vteřin.“ Tehdy ani přísnému Haberdovi nezbývá než poklepat mu na rameno a říci „Bravo, Lang!“; to ještě netuší, že o málo později udělá Josef Lang v Roveretu čtyřnásobného vraha Grossrubatschera za dvaačtyřicet vteřin a krátce nato ve Lvově Theodora Bibierského za rovných čtyřicet, což bude dlouhá léta evropský rekord, než —

pokračoval Vlk s nemenší skromností,

— nová generace popravčích dá i jemu zastarat. Nezestárla však památka muže, který si dal své čestné povolání vygravírovat na měděnou vizitku vídeňského bytu a posléze kandidoval v komunálních volbách s doporučením, že „se těší sympatiím celého XI. okresu a navíc disponuje potřebným časem“. Tento příběh jsem vám vyprávěl, přátelé, abych připomněl —

řekl Vlk, hledě teď vzhůru nad sebe, kde se od východu k západu pomalu, ale neúprosně přesunovala modročerná mapa letní oblohy,

— že infarkt se nevyhýbá ani popravčím. A kdyby jednoho krásného dne zaklepal i u mne, co zbude z vašich nejkrásnějších plánů?

— Je tu ještě Karlík…, řekl prokurátor znejistěle.

— Karlík, řekl Vlk spíš s politováním než s pohrdáním, — je typ, který zmeškal svůj vlak o pět století, umím si ho představit jako venkovského kata, který zákazníka při stínání spíš naporcuje. Ne ne, tím —

pokračoval Vlk a vstal, aby dodal svým slovům větší důraz, — náš problém ze světa nesmeteš, a to nehovořím o možnosti, že ten ledovec zrádců vyplave naráz. Pak se to třeba vymkne z našich rukou, když i krajské a okresní justice budou řvát o svůj podíl, a kdo to všecko zvěší? Chcete hledat katy inzerátem? Jakou budou mít úroveň? A co tomu řekne cizina?

Bylo ticho, přerušované jen houkáním sýčka a výkřiky soudcových konkubín, předstírajících co chvíli, že jim přivodil orgasmus. S jistotou lékárníka věděl Vlk, že každá slabika navíc by oslabila jeho sdělení. Ještě jednou se dlouze napil, postavil prázdnou láhev zpět mezi stvoly ostřice a už jen vlídně dodal.

— Dobrou noc.

— Počkej! zvolal prokurátor, přesně jak Vlk předpokládal. — Když jsi řekl á, řekni taky bé! Kdyby tě to kleplo, tak nás ten hošík nevytrhne, nechtěl bych zažít, kdyby to měl zmáknout sám!

— Nejen učený, odpověděl Vlk, použiv s přesností lékárníka ironie, — ale ani popravčí nepadá z nebe. Učit Karlíka nejprimitivnějším pojmům třeba z fyziologie, neřku-li psychologie, znamená házet perly hrochu. Zato tamten —

pokračoval Vlk, ukázav prstem přes jezero, kde nad lesem jako slabý opar ležela záře blízkého velkoměsta,

— hoch si plně zaslouží mít už teď zkušeného učitele, aby nemusel jako já začínat od píky.

— Pokud víme, zasmál se obhájce, — ty jsi začal od lucerny.

Poslední plamen dohasl, ohniště jen temně žhnulo a měsíc, vystupující ze zámeckého parku, vypadal jako turecký popravní meč; i v tom špatném osvětlení bylo vidět, jak Vlk zbledl.

— Mirdo, řekl prokurátor rychle, zarývaje nehty do jeho dlaně, až obhájce slabě zasténal, — nezlob se, lásko moje, ale není čas na žerty. Jak si to —

pokračoval prokurátor usilovně, obraceje se k Vlkovi,

— Bedřichu, představuješ prakticky?

Umění spolknout i urážku, volající o pomstu, patří k základní výzbroji osobností, které se rozhodly zlepšit svět. Nebýt nekonečné trpělivosti neznámého španělského mnicha, řadového francouzského lékaře a slavného amerického vynálezce, byl by svět dodnes bez garoty, gilotiny i elektrického křesla. Vlk toto umění ovládal dokonale. Zášleh zničujícího vzteku zůstal jeho společníkům skryt stejně jako krev pulzující pod pokožkou, jen si s ledovou rozkoší představil, že mu jednou rozmarná paní Historie dodá tyhle dva tlusté buzeranty jako úhledné balíky, šířící kolem sebe už ne vůni drahých parfémů, ale smrad výkalů a moče, onu neviditelnou vlajku, kterou vztyčuje na lidském těle strach; kdo pak může vytknout popravčímu světové třídy, když ve dvou případech vynechá z experimentálních důvodů svůj milostivý ruk-cuk a nepoužije ani Šimsova zlomuzlu s expresním účinkem, ale zavěsí je opatrně a zlehka jako vánoční ozdoby, aby v nekonečných vteřinách, kdy se budou pomalu protáčet sem a tam s vypoulenýma očima a rychle puchnoucím jazykem, který sice stále propouští vzduch, ale už ne zvuk, si takto con sordino naposled vybičovanými smysly připomněli malé posezení u ohně a vtípek o lucerně.

— Prakticky, řekl Vlk stejně vlídně jako předtím, — si představuji, že ho nebudem zvát dvakrát týdně ve smlouvě o dílo, ale přijmem na plný úvazek.

— A nevíš, zeptal se prokurátor odmítavě, — co by dělal po zbytek týdne?

— Připomínáš, odpověděl Vlk, použiv s lékárnickou opatrností jedovatosti, — mi, Oldo, lidi, kteří se ptají herce, co dělá přes den. Před třemi roky se zdálo být v pořádku, že hlavní popravčí státu je na výplatní listině maskován jako šofér a úkony jsou mu s pomocí koeficientu účtovány jako kilometrovné. Bylo to právě vaše grémium, které vidělo dál než na špičku nosu a dalo mi statut samostatného referenta s mimořádnými prémiemi. Ovšem žádná byrokratická šarže nezmění nic na tom, že jsem a zůstanu katem, a můj takzvaný tajemník Karlík mým spomocníkem nebo chcete-li pacholkem, protože jen domovnice si dávají říkat správcová a hasiči požárník, my nikdy nikomu směšní nebudem. Tak taky vy řekněte bé a přiklepněte mi učně, který nechyběl v žádné katovně, protože popravnictví není řemeslo jako třeba řezničina, ale věda, má své zákony i odvětví, své klasiky i vynálezce a v neposlední řadě i svou literaturu.

— Myslíš třeba Tajnosti popraviště od Henriho Sansona? zeptal se obhájce snaživě, — ty jsem četl i já.

— Memoáry francouzských kolegů, řekl Vlk shovívavě, — stejně jako české Paměti katovské rodiny Mydlářů bych se odvážil nabídnout Šimsovi se stejným studem jako studujícímu filozofie slabikář. Šimsův studijní plán, a podotýkám hned —

pokračoval Vlk, teď už naprostý pán situace,

— jen z literatury, zatím pomíjím jurisdikci, medicínu a ovšem hlavní předměty, by začínal encyklopedickými díly od fundamentální práce Cesara Beccarii z konce osmnáctého století 0 zločinech a trestech až k dvousvazkovému dílu von Hentinga Die Strafe, na které přísahá současná generace, pokračoval by řadou tematických studií, jako je Siegmunda Stiassného Poprava kůlem, Kershawova La Guillotine či Rolphova Hanged by the Neck, a vyvrcholil spisy po výtce vědeckými, a proto nepominutelnými, jakým je příkladně Šlabovův Archeologičeskoje obslédovanije dvuch trúpov iz balót. Samostatnou studijní linii by tvořil kritický rozbor knih, kterým ironicky říkám ,libri anti-kati‘, morálně defektních grafomanů typu Camuse a dalších, odmítajících trest smrti. Stačí otevřít za mnohé Marii Stuartovnu pana Stefana Zweiga, aby z ní vyhřezl text, který je amorální, bez-ohledný, cynický, drzý, jedním slovem, který obsahuje celou abecedu —

pokračoval Vlk, přivíraje oči, aby mu fotografická paměť zřetelněji promítla citovanou pasáž,

— židáctví: „Nikdy nemůže být poprava živého člověka, tady všechny knihy i zprávy lžou, romantická a dojemná. Smrt popravčí sekerou je vždycky příšerná hrůza a sprostá řezničina. První rána kata byla špatně namířena, neproťala šíji, nýbrž narazila tupě do zátylku. Z úst mučené ženy se ozve přidušené chroptění a sténání. Druhá rána zatne hluboko do šíje a krev vystříkne jasným plamenem. Ale teprve třetí rána oddělí hlavu od trupu. A ještě jedna příšernost: když kat chce hlavu zvednout za vlasy a ukázat ji, uchopí toliko paruku a hlava vypadne. Zalitá krví se kutálí a hřmotí po prkenné podlaze jako kulečníková koule, a když ji kat znovu uchopí a zvedne, spatří všichni, byl to strašlivý pohled, hlavu stařenky se sněhobílými ostříhanými vlasy. Ještě čtvrt hodiny sebou křečovitě škubají rty, které nadlidským úsilím svíral strach živé bytosti, a zuby cvakají o sebe. Už chtějí pacholci za ohromného mlčení odnést temné břímě, když drobná příhoda vyvolá úplné zděšení. Neboť v okamžiku, kdy kati zvedají trup zalitý krví, aby jej odnesli do sousední místnosti, pohne se něco pod šaty. Nikým nepozorován připlížil se za královnou její malý oblíbený psík a jakoby ve strachu o její osud se přitiskl k jejímu tělu. Teď vyskočí, zbrocený prolitou krví. Rudé zvířátko štěká a kouše a hafá a ňafá a nechce se hnout od mrtvé. Kati se snaží odtrhnout ho násilím. Ale nedá se ani chytit, ani přivábit, divoce skáče na cizí velké černé bestie, které je tak palčivě zranily krví jeho milované —

docitoval Vlk a otvíral opět oči,

— paní.“ Podobné pamflety, získané čistkou veřejných i konfiskací soukromých knihoven, by můj žák nejdřív důkladně prostudoval, poté vědecky vyvrátil a na závěr odborně —

pokračoval Vlk, cítě, jak se jeho zanícení přenáší na ně,

— spálil, jak to patřívalo k běžné pracovní náplni popravčích, čímž by teorie nenásilně přecházela v praxi. V osnově by nechyběla ani odpočinkově zařazená literatura krásná, pokud se autor třeba i jen parciálně, ale fundovaně dotýká probíraných témat, například bible, kde je slušně popsána obšírná paleta klasických úkonů. Tak —

pokračoval Vlk a musel se po dlouhé době namáhat, aby se jeho kovový hlas nezachvěl pohnutím,

— by byl definitivně překonán úzký profil a neuralgický bod naší justice a navíc bychom obor, který středověk nekulturně vykázal za městské hradby a který ani u nás nesmí mít publicitu, jakou má na jevišti každý —

pokračoval Vlk, neubrániv se, aby se mu alespoň neviditelně nerozbušilo jeho otužilé srdce,

— kašpar, vrátili konečně, kam od počátku patří: do rodiny humanitních věd.

— Člověče, Béďo, řekl prokurátor skoro šeptem, jak ho zalehla promyšlenost, šíře a důsažnost té koncepce, — vždyť ty tu vlastně navrhuješ univerzitu…!

Z roje Perseid, zvaných také Slzy svatého Vavřince, se v tu vteřinu oddělil kus, vyčerpaný vesmírným letem, a dlouze umíral, vydávaje oslepující záři. Vlk si uvědomil, že ten odporný teplouš právě stejně oslnivě formuloval jeho utkvělou myšlenku a že se splní.

Zvedl pravou nohu a přenesl těžiště těla nad práh

14

třídy. V tom zlomku vteřiny jako by se zastavil čas a on byl uprostřed kroku vtažen do živého obrazu kolem Lízinky; klouzal, sám dosud nespatřen, pronikavým pohledem z tváře na tvář, připomínaje si jména, biografie i povahové rysy svých budoucích žáků:

František (15), stejně dobromyslný jako tlustý, IQ při spodní hranici průměru, vzdor obezitě zdatný, hobby: vzpírání, otec: oblíbený vězeňský dozorce, kvůli němuž se recidivisté těšili na kriminál; několikrát vyváděl do věšárny Vlkovy zákazníky a o přijetí syna ho požádal sám, vycházeje kupodivu ze stejné myšlenky, že je to obor jako jiný a vyžaduje vzdělání; přijetí bylo proto i odměnou za mravní idealismus otce, sledujícího zájem nejen dítěte, ale také společnosti.

Dvojčata (15), jednovaječná a rozlišená pěšinkou, kterou si vynutili učitelé na devítiletce, IQ ve středu normy, záliby: horolezectví a jachting, tedy práce s lanem a uzlem, otcové: okresní soudce v K. (de iure) a okresní prokurátor v K. (de facto); Pavel s Petrem, které přes jakousi přízeň vytipoval docent Šimsa, provedli při zkoušce vivisekci živého psa sice neodborně, ale s takovým elánem, že Vlk nemohl říci ne.

Albert (16) byl naopak jeho favoritem; otec: sadistický vrah, kterého Vlk udělal měsíc před chlapcovým narozením, matka: jediná z obětí, která znásilnění přežila; jako bigotní venkovské děvče odmítla přerušení těhotenství, když se však narodilo dítě s hrbem, pohodila je a ve vězení si podřezala žíly. Vlk se zásadně nepletl do životů svých zákazníků na víc než těch pár vteřin, kdy jim je bral, ale zde udělal výjimku, která potvrzovala jeho pedagogický talent; sledoval zpovzdálí, jak chlapec v dětských zařízeních statečně bojuje se svým osudem, ve snaze napravit zlý rozmar přírody věnoval se až asketicky cvičení; hrb se sice nezmenšil, ale už brzy se mu nikdo neodvážil zasmát: nevelký hrbáček měl železné svaly; když si pak Vlk zjistil jeho IQ (vysoko nad normou) i koníčky (šerm šavlí a dějepis), pojal jistý plán a přijal Alberta prakticky bez zkoušky.

Ti čtyři byli zhruba stejně staří jako Lízinka. Zbylí dva starší. Šimon (19) proto, že v šesté, sedmé i osmé třídě (IQ nezachytitelný) propadl; opakování deváté mu bylo prominuto na základě intervencí i protestů: protestovali učitelé, kterým za pětky věšel na kliky dveří uškrcené kočky, intervenovali vlivní představitelé justice, ale i historiografie: Šimon jediný byl katovského původu, jeho pradědem byl proslulý Karl Huss (druhé s si přidal, aby nebyl pokládán za potomka reformátora; jeho potomci je opět škrtli, aby nebyli považováni za dráby protireformace), který se po nešťastném dekretu Josefa II. stal ranhojičem a kustodem starožitných sbírek knížete Metternicha; k jeho přátelům patřil i Johann Wolfgang von Goethe, který s ním hovoříval především o jeho původní profesi; otec Šimonovi naopak kádrově přitížil, když svou funkci, kterou ho pověřil ještě demokratický stát, vykonával i v žoldu (s dvěma s) okupantů, za což byl po okupaci dokonce souzen; i jeho zachránil slavný předek — ministr spravedlnosti byl historik a sečtělý obhájce, který předložil zápis kata Mydláře, věrného Čecha a protestanta, před popravou sedmadvaceti českých protestantských pánů v roce 1621: „A kdybych se byl vzepřel konání krvavé povinnosti své, nebylo by se nalezlo třebas deset jiných popravčích mistrů, kteří by na mém místě byli bez rozmýšlení exekuci vykonali? Ani o hodinu déle by nebylo vykonání exekuce odročeno bývalo, a mimo to kdo ví, jak krutě by cizí katové byli s nešťastnými pány českými nakládali a snad neumělostí svou poslední okamžik života jim ztrpčovali.“ Na příkladu doktora Jessenia, který byl jako intelektuál odsouzen před stětím ještě k vyříznutí jazyka, což Mydlář provedl zvlášť jemně, dokázal obhájce, jakým požehnáním je v podobné situaci přítomnost sourodáka a souvěrce; přesto dostal jeho mandant doživotí a musel si odsedět skoro pět let, než ho propasírovali kterousi amnestií (s jediným s, ale se všemi údy i právy) do důchodu; přijímaje teď Šimona jen na základě strangulovaných koček, napravoval Vlk ve vší tichosti křivdu spáchanou na celém popravnictví: ani barbarské národy netrestaly muže, který ne náhodou byl zván ramenem spravedlnosti; řezaly nejvýš hlavu, jež dala ramenu příkaz. Navíc měl Vlk i pádný důvod osobní!

Poslední z hochů Richard (17) — ztratil dva roky v sanatoriu, ale byl opět zcela fit — měl téměř všech pět pé: slušný IQ, mnohostranné zájmy, vysokou, štíhlou a trénovanou postavu, jako by jeho matku oplodnil Discobolos, a ke všemu byl synem řezníka! Právě on byl však přijat jen a jedině kvůli

15

Lízince Tachecí.

Náhoda, ta režisérka dějin a osudů, byla i autorkou setkání, k němuž došlo mnoho let poté, co dohasla noční vatra u loveckého zámečku. Zákazníci, které udělal Vlk v její předvečer, byli dávno shledáni nevinnými a posmrtně odškodněni. Pokud právem očekával, že udělá i ty, kteří chybu zavinili, měl být bolestně zklamán, jednoduše se vypařili a nikdo, snad krom pozůstalých, je příliš nesháněl. Svět, jak naznačovaly i zprávy z ciziny, byl pojednou až pedantsky úzkostlivý, o hrdelním trestu se začalo mluvit stejným tónem jako o pohlavní chorobě; člověk už musel umlátit ženu i děti cepem a v okrese muselo kvůli tomu hrozit povstání pracujících, aby mu neradi odklepli kravatu z konopí. Vlk se Šimsou a Karlíkem pracovali někdy jednou za kvartál, a že zůstali vůbec v systemizaci, za to mohli děkovat jen podpoře tajných sympatizantů v justičních a bezpečnostních aparátech. Ale jak dlouho ještě? Před očima měli čerstvou abdikaci Alberta Pierrepointa, který se kdysi, čtyřiadvacetiletý! stal po otci a strýci královským popravčím Velké Británie. Ačkoli měl na kontě 433 zákazníků a 17 zákaznic, z toho sedmadvacet válečných zločinců udělal v jediném dnu ! musel demisí předběhnout potupné suspendování, které přinášel chystaný zákon o zrušení úhlavního trestu. Bylo deprimující číst, jak tento gigant, ‚usměvavý gentleman‘, který odkládal doutník pouze při úkonu a strhl vaz i osminásobnému ‚kyselinovému vrahovi‘ Johnu Haighovi, náhle horlivě prohlašuje — „Trest smrti nikoho neodstrašuje“ či „Vnitřní hlas, hlas shora, který mi kdysi poručil konat tuto práci, mi nyní říká — dost!“

O tom všem přemýšlel Vlk i v tramvaji, která ho vezla k jednomu z přátel nejvěrnějších. Neznal jeho zaměstnání ani pravé jméno, ale že se léta objevoval ve věšárně se zvláštním povolením, ačkoli bez zvláštního poslání, svědčilo o důležitosti i stabilitě jeho postavení. K Vlkovým zásadám patřilo nepátrat po věcech, které si přály být utajeny; jeho ruka už dávila nejeden krk za to, že příliš mluvil. Soukromě se domníval, že muž, všemi zvaný Doktor, je tajemníkem významné osobnosti, a proto je významnější než ona, neboť osobnosti se v těch kvasných časech střídaly jako figury na orloji, zatímco on zůstával. Přístup k věšákům si často z protekce i za úplatky zařizovali potenciální nekrofilové; Doktor se Vlkovi začal jevit jinak od chvíle, kdy k němu kdysi přistoupil.

— Víte, maestro, řekl Vlkovi, — já jsem pro pokrok, a proto fandím čisté strangulaci; Šimsova šlingle má podle mne stejně elementární význam, jako měl v dopravě parní stroj. Ale váš ruk-cuk je prostě tak jednoduchý i geniální jako samo kolo!

Taková řeč ovšem nemohla zůstat bez odpovědi. Kdykoli se Doktor objevil, mohli si být zákazníci jisti, že je obslouží Vlk a že budou hotovi dřív, než jim dojde, co se s nimi děje. Doktor neskrblil obdivem a vztah obou mužů se prohluboval. Šimsa, sportovec tělem i duší, si naštěstí uvědomil, že jako u fotbalové brány ani u věšáku není hanba zahřívat lavičku náhradníků, je-li jedničkou formát jako Vlk, kterému navíc za tolik vděčí. To on ho kdysi pozvedl z davu bezejmenných výrostků, to on nezištně prosadil, aby byl sám úředně pověřen Šimsovým za- i doškolováním; ujal se toho s takovou vehemencí, že snaživý hoch velmi rychle jako z dětského kabátu vyrostl z psychologie primitivního kata, kterým se málem stal, než potkal Vlka, a dosáhl hranice myšlení, za níž se otevírá širý duševní obzor skutečných popravčích, hodných toho jména. Pochopil, že pověsit někoho za krk dokáže hůř nebo líp skoro každý, až snad na pár zženštilých intelektuálů, umění je však pověsit ho tak, aby se v tom promítly celé kulturní dějiny lidstva až k vědeckotechnické revoluci, protože jinak by se mohl zákazník právem ptát, proč ho za trest rovnou neupečou a nesežerou.

Brzy se ukázalo, že Doktorovy znalosti jsou obdobně rozsáhlé i fundované jako Vlkovy. Pravda, chyběla mu Vlkova obrovská praxe, tu však bohatě vyvážily znalosti penologických statistik, za které by se nemusel stydět ani počítač. Vlk, který si musel každý letopočet nahlas opakovat, aby mu utkvěl v paměti, obdivoval a upřímně záviděl bravuru, s jakou Doktor, provázeje slova rychlým kmitáním plnicího pera, chrlil ze sebe, podoben dálnopisu, cifry a procenta.

— Ve Francii, diktoval a psal Doktor, když diskutovali o tom, jak často poptávka po popravčích předběhne nabídku, čehož využívají diletanti, — bylo jen v roce 1944 popraveno pro kolaboraci s okupanty 10 519 osob, z toho 8 348 bez soudu. Údaj z prohlášení ministra spravedlnosti Martinauda-Delplase.

— Hrozné, řekl tehdy Vlk, — ale nutno podotknout, že taková potřeba probouzí i talenty, které by jinak zůstaly zasuty…

— V USA, diktoval a psal Doktor, když diskutovali o tom, jak naopak dostatek popravčích upevňuje celonárodní disciplínu, — se podílel lynč na celkovém počtu poprav ještě v prvním desetiletí našeho století 92,5 procenty, teprve pak má trvale sestupnou tendenci. Historické tabulky nicméně uvádějí, že v letech 1900–1944 bylo ve Státech lynčováno jen o málo méně osob, než bylo popraveno ze zákona odborně školeným personálem. Údaje z Hentingova díla The criminal and his victims, New Haven 1948.

— Odporné, řekl tehdy Vlk, — zvlášť když si člověk představí, že tenhle ‚odborně školený‘ personál jenom otáčí vypínačem. Rád bych je viděl, kdyby vypnuli proud.

— Jistě, řekl tehdy Doktor živě, — ale nestojí problém obráceně? Nezvolili si tak primitivní úkon proto, že ani masová základna lynče nedala vlasti talenty srovnatelné s vaším? Proboha, co je to za úroveň, když newyorský Elliot před elektrokucí měří napětí tak, že peče na křesle hroudu hovězího? Viz stránka 42 jeho Pamětí!

Byly-li kde vědomosti obou mužů vyrovnány, dosahujíce nepochybně hranice lidských možností, pak na poli penologické krásné literatury. Později, když už se dýchánků účastnil i Šimsa, litoval vždy znovu, že nemůže jejich diskuse nahrávati. ty duely by byly ozdobou každého televizního kvízu místo věčných otravných blábolů o perlách architektury nebo slavných áriích.

— „Zde je,“ cituje Doktor samozřejmě zpaměti, — „popraviště. Jeho nohy jsou slabé a ztuhlé a je mu špatně. Kolem dokola lidé. Křik a rámus. Tisíce obličejů a očí. To vše musí snést a především myšlenku: zde jsou tisíce, které nebudou zabity, a ty budeš popraven.“ Autor, dílo a hrdina?

— Jak, odpovídá Vlk s úsměvem, — neznat autora, který měl to pekelné štěstí obdobnou scénu osobně prožít, i když ne do konce: Dostojevskij, Idiot, kníže Myškin.

— Touché! volá Doktor.

— Ale který, ptá se Vlk, — nositel Nobelovy ceny za literaturu zachytil veršem průběh veřejného úkonu v Indii?

— „They,“ recituje Doktor s úsměvem, „are hanging Danny Deever, they are marchin’ of ’im round, they ’ave ’alted Danny Deever by ’is coffin on the ground!“ Kdo by neznal laureáta z roku 1907, autora Knihy džunglí Rudyarda Kiplinga??

— Touché! volá Vlk.

Někdy jsou otázky tak rafinované a odpovědi přesto tak přesné, že si chlapec klade stejnou otázku jako divadelní elév, hledící zblízka na sira Oliviera: nemám jít raději k poště?

— Co je, ptá se Vlk potutelně, — švédský truňk?

— Vaši otázku, říká Doktor s úsměvem, — bych mohl odmítnout s poukazem, že řádění soldatesky švédského generála Banéra v Evropě roku 1638 nespadá do oboru popravnictví. Protože ale švédský truňk přechází pak v době čarodějnických procesů do útrpného práva, ať vám odpoví kronikář: „Svázali —

cituje Doktor a píše tentokrát prstem ve vzduchu,

— totiž ubožáky, na nichž chtěli ukryté peníze jejich vylákati, a položivše je naznak na zem, lili jim do úst trychtýřem hnojůvku, až se mnozí zalkli a děsnou smrt z toho měli.“

— Touché! volá Vlk.

— Exempla, dodává Doktor už jenom skromně na okraj, — trahunt: V ortelích města Nymburka nalézáme v roce 1606 neuvěřitelný trest, který „vytrpěl jest člověk Jan Špička proto, že sušil kobyly“, což blíže neosvětleno. Za to byl „zaživa vykuchán, nároky mu o ústa otlučeny, droby všecky do košile svázány a na šibenici všecko pověšeno“. Prostý čtenář může zatleskat, ale vědec se musí divit, kde se v díře jako Nymburk vzala taková fantazie; pak čte Janssenovu Geschichte des deutschen Volkes, díl druhý, stranu 506, a hle: týž trest stihlo dva roky dřív v Braunschweigu právníka Brabanta, obviněného, že drží s čertem. Nějaký vykuk z Nymburka jede zřejmě kolem a prodá to pak doma jako svůj nápad. Ale —

ptá se Doktor lišácky,

— kde najdeme u klasiků nejkurióznější poslední přání zákazníka před úkonem?

— Plutarchos ve svém Sullovi píše o římském vojevůdci Carbonovi, kterého Pompeius odsoudil k stětí. Popravčí už zvedal meč, když Carbo požádal, aby se mohl ještě rychle —

dodává Vlk, odhaluje v úsměvu svůj krásný chrup,

— vymočit.

K těmto povznášejícím vzpomínkám upnul teď Vlk svou mysl, aby zahnal vztek. Byl vzteklý, že tráví letní neděli v rozpáleném městě, když v zámečku dávno zřídili tuctovou ozdravovnu a pak exkluzivní lovecký hotel vlády, i že musí lekat vedrem v tramvaji, neboť na auto měl právo pouze v den úkonu a v noci po něm. A tak jen to, že je Doktor po dlouhé době pozval do projekce kresleného filmu, kterou si občas, zřejmě z moci své funkce, o nedělích půjčoval, mu trochu vracelo náladu.

Ucítiv zaklepání na rameno, uvědomil si okamžitě, že si zapomněl koupit jízdenku. Jako by právě to byla pověstná kapka, kterou přetéká číše, zmocnila se ho deprese. K jeho překvapení stál za ním holohlavý, bezzubý stařec v propocené košili, zcela nepodobnýrevizoru.

— Promiňte, zeptal se, silně šišlaje, — nejfte vy náhodou Béďa?

— Ano, odpověděl Vlk zmateně.

Hned se vzpamatoval a chtěl se proti té důvěrnosti ohradit, ale mužík mu už nedal šanci.

— Béďo, volal, bouřlivě ho objímaje, — fo povád děváf??

Ostatní cestující, polomrtví horkem, jim sotva věnovali pozornost, ale Vlk si přesto připadal jakoby vytažen na scénu ozářenou reflektory. Navíc ho deprimovalo, že toho člověka není schopen nikam zařadit. Bývalý spolužák?

— Jak vyjef? zeptal se muž a musel to dvakrát opakovat, než Vlk pochopil, že souhlásky v a f nahrazují sykavky ž a š, i mnohé jiné hlásky.

— Děkuju, odpověděl Vlk opatrně, — jakžtakž. A ty?

— Já uv fem v penvi, odpověděl muž. — Ty eftě ne?

— Bohužel, odpověděl Vlk všeobecně, — nemám ještě léta.

— Jak to? podivil se muž, — tobě fe fnad pofítají dvakvát, ne? Nebo to uv ty fvině taky fkvtvy?

— No to víš, odpověděl Vlk neurčitě; věděl už, že ten chlap ho musí znát z oboru. Bachař? Toho by si pamatoval. Snad rakvář, těch si nikdy moc nevšímal.

— Co manželka? zeptal se, aby unikl z tenkého ledu.

— Ta kujva? zeptal se muž. — F tou fem vyvavil dveve. Ave vato Fvávinka fe potatila.

— Kdo? zeptal se Vlk.

— No moje féva, šišlal muž hrdě, — byvy f tím ftavofti, ave nakonef fe doftava na vyfokou.

— Kam? zeptal se Vlk.

— No na pváva! šišlal muž šťastně, zatímco tramvaj skřípavě zastavovala, — uf taky foudí, no, fnad ji vaf kynou vefevejfí fafy. Jak to vidíf ty?

— Já už, bohužel, vystupuji, řekl Vlk, rozhodnut, že zbylé dvě stanice dojde raději pěšky.

— Fkoda! řekl muž lítostivě, — kdoví, kdy fe vaf potkáme. Davi ti afpoň tu fkovu?

— Jakou školu? zvolal Vlk, náhle osvícen.

— No tu popvavnifkou! volal muž, zatímco tramvaj se trhavě rozjížděla.

V tu chvíli jako by na jeho lysé lebce vypučely tmavé, mastné vlasy, propadlé tváře vyplnil dravčí chrup a ze rtů, smyslných jako kdysi, zavlál dobyvačný jazyk, který tak štědře rozdával lásku i smrt.

— Vilíku! zvolal Vlk, ale bývalý soudce ho už neslyšel.

— Quidquid agis, prudenter agas, řekl Doktor, když mu lil Black

16

Label na kostky ledu, které hlasitě pukaly, — neboli Cokoli děláš, dělej rozvážně. Ti chlapci to trochu přehnali a mají na svědomí mnohé z našich problémů. Kdo je nutil nadělovat špagáty jako pomlázku? I tady platí Méně je někdy více.

Sportovec Šimsa přiběhl ze své chaty po svých; bylo to slabých dvacet kilometrů a jeho tep i dech už dosáhly normálních hodnot.

— Když si vzpomenu, řekl tiše, neboť se mezi nimi nikdy nezbavil ostychu, — co on byl za frajera, jde na mě smutek. Proč ho radši nedali taky udělat? Čemu slouží, že chodí mezi námi jako zbědovaná troska? Bude mladá generace ochotna ke stejnému angažmá, když vidí, jak svět odplácí?

— Bezzubý soudce, řekl Doktor, nalévaje grapefruitový džus na ledovou tříšť, která slabounce praskala, — lepší bezhlavého. Měl-li být on a ti druzí vzdor všeobecnému rozhořčení, ale v zájmu státu zachováni právě jako důkaz, že ius regit aut errant, neboli že právo vládne, i když se —

pokračoval doktor, nasypav si do důlku mezi kořenem pravého palce a ukazováku špetku soli a čerstvě mletého pepře,

— mýlí, musela tu být jistota, že dojdou dál než k první lucerně, čímž na nic —

řekl Doktor rychle, pohlédnuv omluvně na Vlka,

— nenarážím. Vyšlo se tedy z vědeckého zjištění, že nejvýraznějším povahovým rysem našeho národa je kombinace závisti a sentimentality. Znamenalo to odbourat jim z požitků všechno, co překračovalo nivó sociálně slabých vrstev, tedy auto nepřiměřené značky či milenky v nepřiměřeném věku. Tím je eliminován moment závisti a naopak evokován blahovolný soucit, jaký u nás provází pády co —

pokračoval Doktor, nakapav si na pepř a sůl trochu čerstvě vymačkaného citronu,

— nejstrmější. Plastická chirurgie, která obvykle proměňuje šeredy v krasavce, funguje tu opačným směrem, aby umocnila výsledný dojem. Vsadím se, že pleš vašeho přítele obnovuje co týden drahý holič a zuby si dal vylámat uměle, pyšně se krásnou protézou jen ve zvláštních —

pokračoval Doktor, nalévaje si levou rukou do jedné skleničky bílou tequilu a do druhé rudou sangrittu,

— hotelových zařízeních, kde jsou podobně postiženým jednou dvakrát za rok refundovány odebrané výhody pod rouškou hospitalizací. Ostatně neodpovídá na vaši otázku sám fakt, že jeho úřad přebírá vlastní dcera? Na zdraví! —

dodal, slízl ze hřbetu ruky směs citronu, soli a pepře, zapil to z obou sklenic a mixoval složitý mexický nápoj na jazyku.

— Ale, namítl Šimsa nesměle, — chudoba a sešlost, i když umělé, jsou přece jen trestem za služební horlivost. Nedá si takovým otcem poučená dcera na štít laxnost? Není zrovna v tom jádro pudla, proč nemáme pomalu do čeho píchnout?

— Slečna dcera, odpověděl Doktor, vychutnávaje dosud gurmánsky chutě i vůně na svém patře, — ať si zatím soudí jako učitelka ze školky, protože po ní vinou mezinárodní situace, vyžadující různé ohledy, nikdo nic nechce. Až se jí řekne, začne solit flastry i špagáty, že tatíček pukne pýchou, jestli ne —

dodal Doktor, nabízeje jim tlustý doutník Winston Churchill, který Vlk s díky přijal a Šimsa s díky odmítl,

— vzteky.

Šimsa vyskočil, aby zapalovačem, který jen proto koupil, posloužil nejdřív jemu a pak Vlkovi. Přitom se osmělil.

— A co když nebude chtít? Ti dnešní mladí mají plnou hubu svědomí, a násilí se teď nesmí užít ani pro dobrou věc! Tak jak je k tomu dokopat?

— Jeden Rus, řekl Doktor, — slušný spisovatel a dokonce nobelonosič, ale tak militantní odpůrce smjertnoj kázni, že jsem za trest zapomněl jeho jméno, řekl nicméně větu, která by se měla stát základní poučkou každé moderní moci: „Dříve nás mučili žhavým železem, nyní —

citoval Doktor a současně jako by vypaloval slova do vzduchu žhavým koncem doutníku,

— chladnou mincí.“ Plnila-li generace otců úlohu železného koštěte buď přímo z přesvědčení, anebo ze strachu, že kdo nemele, bude sám semlet, splní ji generace synů a dcer, která dík okolnostem ani nevěří, ani se nebojí, za vyšší plat nebo nižší daně, za větší byt nebo menší potíže se studiem dětí a tak podobně, důležité je, že při všech demokrati- a liberalizacích si prozíravé státní vedení ponechalo, ačkoliv na něj dočasně neupoutává pozornost rozjitřené veřejnosti, pevný bod, a tím je sama —

usmál se Doktor,

— šibenice, ale nechci vás nudit přednáškami, když tu máme po delší přestávce dva unikátní snímky, ano, i to je příznačné, že přísun znovu funguje! které vás jako odborníky jistě —

dodal Doktor, lusknuv prsty, což bylo obvyklé znamení promítači, že může začít,

— zaujmou.

Do tmy, ve které bzučel motor opony odhalující plátno, vystřelil z projekční kabiny snop světla. Vlk byl příjemně napjat, a protože i whisky právě dosáhla nervových center, pocítil, jak trpkost posledních měsíců ustupuje jakési naději. Viděli už v této projekci nejednu PF; zkratku, kterou mnozí Evropané píšou na novoročenky místo dlouhého ‚pour féliciter‘, označovala jim ‚the penologic films‘ — filmy o trestech. Doktor měl přístup k archivům a předváděl svým dvěma přátelům vše, co mohlo mít pro ně praktický význam anebo podnítit teo-retické úvahy. Byly to snímky velmi rozdílné úrovně jak penologické, tak fotografické. Za kamerou stáli většinou amatéři, kteří navíc pracovali tajně, z aktovky či knoflíkové dírky, takže záběry byly často pod- i přeexponované, neostré a samozřejmě němé. Starý snímek z Číny nebo Japonska, na němž polonahý muž s copem zručně stíná hlavy jakýchsi vojáků nebo kuliů, které mu kladou jak špalky na dřevěnou kozu, byl dokonce silně podtočen a účinkující se pohybovali tak rychle, že si jej párkrát pustili místo grotesky.

Tristnější bylo ovšem vidět amatéry i před kamerou. Jak zapomenout na snímek z Konga, kde jakýsi dobrák uřezává svým krajanům hlavy nejen s nechutnou leností, ale i pilou s vylámanými zuby, nestaraje se, jak budou vypadat ti, kdo mu je drží; tehdy si Vlk uvědomil, že rozvojové země potřebují pomoc i v této oblasti. Kolísavá úroveň tedy málo měnila na tom, že projekce přinášely významné impulzy. Obdivovali čistou a přesnou, snad až příliš pedantickou práci spojeneckých kolegů ve filmech s označením TS/NT (Top secret — Nuremberg trial), pořádným douškem museli zapít dílo anonymního fušéra zpod Pyrenejí: stoje s pitomým úsměvem za svým notabene nezakrytým zákazníkem, utahoval šroub garoty po milimetrech, aby byl déle filmován, zatímco tomu vpředu se už houpal jazyk až na břiše jako kravata. Viděli velmi diskutovanou elektrokuci na Alici Ferrisové, která se ubránila až do 25 000 voltů, kdy se naráz změnila v černošku, i slavnou veřejnou strangulaci německého primátora Prahy Pfitznera, při níž tisíce Čechů zvedaly na ramena své děti, aby spatřily na vlastní oči poválečné znovuzrození humanismu. I nyní tedy očekávali se zájmem, čím je příznivec překvapí.

Na plátně se objevil emblém DIE DEUTSCHE WOCHENSCHAU.

— Toto, řekl Doktor a v hlase mu zněla pýcha objevitele, — je němá kopie, což nesnižuje její úžasnou cenu. Originál byl podložen nejspíš komentářem říšského filmového intendanta Hanse Hinkela, který dal snímek vyrobit na příkaz samotného Vůdce.

Úvodní titulek byl vystřídán záběrem stolku, na němž stála láhev koňaku a několik číší.

— Čas děje, pokračoval Doktor a v jeho hlase zněla radost vypravěče, — srpen 1944, místo děje na první pohled box v útulné vinárničce a —

pokračoval Doktor, zatímco záběr stolku byl vystřídán záběrem nástropní kolejnice s pojízdnými háky,

— zákoutí řeznické provozovny, ve skutečnosti však centrální úkoniště v berlínské věznici Plötzensee.

Záběr háků byl vystřídán záběrem malých dveří, jimiž vešlo několik mužů v talárech, uniformách i civilních šatech, zastavili se proti kameře, vztyčili pravé paže a cosi vykřikli.

— Heil Hitler! zvolal současně Doktor s patosem představitelů, které daboval, zatímco oni si nalili koňak, zvedli číše proti kameře, sklapli podpatky a vypili ex, — nic jiného nemohli volat vyvolení, kterým připadla čest udělat tečku za atentátem z 20. července, a to s vědomím, že Vůdce ve své projekci ještě týž večer ocení jejich snažení. Vždyť to byl jeho tvůrčí nápad, který vyjádřil, viz Ein Drama des Gewissens, Herder Bücherei, sešit 96, příkazem popravčímu: „Chci, aby viseli jako dobytek!“

Muži na plátně se naráz ohlédli. Pohotový švenk kamery dospěl ke dveřím včas, aby zachytil nahého muže středních let, který, poháněn dozorci, vklopýtal do dveří, ruce přitaženy k tělu drátem.

— Chybějící komentář, pokračoval Doktor už zas věcně, — nám bohužel znemožňuje dozvědět se jméno tohoto hrdiny —

pokračoval Doktor, maje na mysli civilistu, který se naháče ujal hmatem, prozrazujícím ihned popravčího s velkou praxí,

— ale jeho výkon mu staví pomník kovu trvalejší.

Vlk i Šimsa věděli od prvních metrů sami, že mají tu čest se skutečným umělcem, jakého by nechtěli mít za konkurenta. Jako kouzelník spletl na konopném laně závěsné i škrtící oko, jako dirigent rozehrál své pomocníky, aby Jedničku zvedli na stolici a upevnili oka současně na první hák i první krk, a konečně jako sochař začal modelovat jeho posmrtnou masku tak, že s přesností automatu po milimetrech odklápěl stolici, aby provaz přejímal váhu těla po gramech a zákazník bez oděvu i bez kápě byl nucen předvést prominentnímu diváku tohoto filmu svůj konec od A až do Zet včetně příslušných reakcí fyziologických, které umožnily určit přesný okamžik udělání pouhým okem. Tehdy se úkonář do hotového prostě plnou váhou opřel a poslal ho i s hákem po kolejnici na druhou stranu místnosti. Pak vypil stopku koňaku, kterou mu podal mladší pomocník, a sešpulil rty, k čemuž Doktor na vysvětlenou hvízdl; do dveří hnali nahého Dvojku. S citem televizního reportéra, který ví, kdy diváku napovědět a kdy nechat promlouvat obraz, přestal teď Doktor komentovat; jen šumění přístroje podmalovávalo další podívanou, točenou v sugestivním nepřerušovaném záběru. Tím spíš, že sami kdysi dvakrát dělali desítku, museli Vlk se Šimsou v duchu smeknout před perfekcí tohoto tria. S nevyčerpatelným humorem, ach, jaká škoda, že beze zvuku nemohli ocenit žerty, které rozveselovaly i svědky! se šéf staral, aby tvář po tváři prošla téměř ve stejných intervalech všemi stadii dušení. Pyj za pyjem se zvedal k poslední salvě života, a když ochable zvěstoval exitus, byl majitel odeslán po kolejnici jako důlní vozík, až se zastavil o předchůdce. Každé číslo uzavřela číška koňaku, aniž bylo to příští pomalejší či ledabylejší. Jaký div, že Vlk, Šimsa, ale i Doktor, který snímek znal, zažili, co se přihází návštěvníkům opravdu velkých koncertů: měli dojem, že trvá, ačkoli finální obraz osmi visících kusů lidského dobytka, které spomocníci rychle natáčeli bokem ke kameře, aby na Vůdce nevyplazovali vyhřezlý jazyk, a tím méně vystrkovali podělaný zadek, se už dávno zatměl a před nimi kmitala bílá plocha.

— Osm, řekl konečně Doktor, nastavuje jim k očím ciferník náramkových stopek, — strangulací a vešly se do jedné kazety! A jen to je důkaz, že čísla netrvala v průměru třicet minut, jak by se každý hádal, nýbrž třicet vteřin. Víme-li, že pro tuto show byla předepsána zcela brutální a zdlouhavá porážka, jeví se mi být jeho slowhanging odvážnou hrou a všechny ty obscénnosti její nezbytnou součástí; ten muž fandil svým klientům stejně jako kdysi váš favorit Mydlář, a nevydají-li archivy jeho jméno, zaslouží si vejít do učebnic po vzoru velkých osobností výtvarného umění jako Neznámý —

dodal Doktor spěšně, když se na plátně objevil emblém s písmeny I. R. T. C.,

— mistr, ale nechme hodnocení na závěr, protože telerekordinkový záznam z Bagdádu je odstrašujícím protějškem prvního snímku.

Titulek byl vystřídán záběrem tří židlí různého stáří, původu i poslání.

— Čas děje, řekl Doktor a z jeho hlasu znělo vzrušení odborníka, — zima 1963, místo děje na první pohled dekorace pro Jonescovu hru Židle či —

pokračoval Doktor, zatímco záběr židlí byl vystřídán záběrem notových pultů, na nichž ležely samopaly různé ráže i výroby, — jinou hru jiného absurdního autora, ve skutečnosti však hudební studio Irak Radio Television Corporation.

Záběr pultů byl vystřídán záběrem skupiny mužů ve vojenských uniformách, kteří se prodrali mezi složenými nástroji, překlopýtali snopy kabelů, zastavili se proti kameře, srazili podpatky a vydali pokřik.

— Vítězství! zvolal současně Doktor, zatímco muži vyšli z obrazu až na jednoho, který začal nervózně předčítat do kamery text v nesrozumitelné hrdelní řeči, — co jiného mohli volat tito právě povolaní vůdcové revoluce, kterým připadlo skoncovat s právě odvolanými vůdci revoluce, a to s vědomím, že jejich hrdinství ocení dík televizi ve stejném okamžiku celý národ.

Muž na plátně domluvil a pohlédl stranou. Pohotový švenk kamery dospěl k židlím: elektrikářským drátem byli k nim mezitím připoutáni tři opuchlí muži v roze-draných uniformách; jejich oči, zapadlé mezi podlitinami jako horská jezera, byly otevřené, ale zdály se hledět mimo tento svět.

— Právě čtený rozsudek, pokračoval Doktor a v hlase mu opět zněla střízlivost historika, — nám umožňuje identifikovat, who is who, takže bychom se mohli s diváky přímého přenosu těšit, že vychutnáme a srovnáme, jak se vypořádají se svým uděláním Velký a Jediný Vůdce irácké revoluce Abd-el Karim Kásim, jeho slavný spolubojovník, předseda Nejvyššího vojenského soudu plukovník Mahdáví, i vynikající voják a vlastenec, náčelník operačního oddělení šejch Taha. Jenže člověk míní a blbci mění!

Ozval se zvuk připomínající velikonoční řehtačky. Tři muži opřeli brady o klíční kosti. Nebýt opožděné střely, která probila Tahovu lebku, takže z vlasů jako pramínek v trávě prýštila krev, nepochopili by ani Vlk se Šimsou, co se tu vlastně stalo.

— Mít takovou doslova historickou příležitost a takhle ji, s odpuštěním,

— zvolal Doktor a v jeho hlase znělo pobouření podvedeného fanouška,

— zesrat! Udělat je všecky najednou, bez povelu nebo aspoň upozornění hlasatele, vzdát se prostřihu na po-pravčí četu, vymyslet si tak atraktivní prostředí a pak je přikurtovat, že sebou ani neškubnou, zmrvit i zvuk špatně směrovanými mikrofony a nepoužít trik, bez kterého se dnes neobejde ani přenos mače A. C. Smradojedy versus F. C. Konětrusy, pomalou —

pokračoval Doktor, zvednuv do světlého kužele nad hlavou kolmo napjatou dlaň pravé a vodorovně přiloženou dlaň levé ruky, aby stínem kříže na plátně sdělil promítači, že ho propouští,

— vracečku, to je skandální podcenění jak média te-levize, tak popravnictví. Proč se pak divit, že tento tvůrčí experiment nebyl už nikdy opakován, ačkoli současně platí světové televizní stanice nekřesťanské peníze za různé paumělecké náhražky, jako je třeba gilotináž v Lelouchově filmu La vie, ľamour, la mort. Čímž —

pokračoval Doktor, nalévaje Vlkovi ještě jednu whisky,

— dospíváme k paradoxu, že skvělé dílo UFY, které by udělalo rekordní kasu a rozebralo všechny Oscary, leží pod sedmi zámky, zatímco diletantská žabařina oběhne prostřednictvím Eurovize svět. Jaká voda na mlýn všech, kdo ustavičně otravují vzduch voláním o neúčinnosti nejvyššího trestu, pouštějíce tak ze řetězu nejnižší pudy, které pak mnohdy vedou k jeho zákazu, což —

pokračoval Doktor, nalévaje Šimsovi ještě jeden džus,

— nás summa summarum může mrzet, ale nesmí deprimovat, když pochopíme, že se tu s omyly rodí cosi zcela nového, co nás jednou dojme stejně jako první auto či první gramofon…!

Bylo ticho, do něhož zněl jen motor opony, opět zahalující plátno. Doktor však nadále hleděl před sebe, jako by stržen podívanou, která ostatním zůstala nezjevena.

— Ale, namítl Vlk, co zmůže pár osamělých rváčů v době, kdy Evropou obchází strašidlo humanismu? Co zmohou osvícené, ale izolované elity, když nemine rok, aby další vláda neustoupila morálnímu teroru spisovatelů i jiných deklasovaných elementů a nerušila nejvyšší trest, ačkoli právě on je hybnou silou dějin a bez něhož by i nejvyspělejší národy dosud dřepěly na stromech spolu s opicemi?

— Neztrácejme, ožil Doktor, takže místo meditujícího filozofa byl tu opět zapálený diskutér i neúnavný organizátor, — vědomí souvislostí, a tedy především víru v obrodnou sílu nezkažených komunit! Co je na tom, že pár degenerovaných vlád pošle své nejlepší popravčí předčasně do důchodu, když současně nová vláda v málo rozvinuté, ale jak vidět progresivní zemi popraví své předchůdce v televizi? Když jiná vláda v ještě méně rozvinutém, ale jak vidět ještě progresivnějším regionu dá naráz udělat dva miliony málo uvědomělých občanů, i když, pravda, trochu primitivně systémem ‚kill as kill can‘! Hle, ex oriente lux, paprsek, který prozařuje evropské temno. A my jsme povinni už dnes udělat vše, abychom je mohli zítra zkultivovat pro lepší éru svými zkušenostmi!

— Jak, zeptal se Vlk nechápavě, — můžeme v téhle mizérii, kdy máme sami na kahánku, zlepšovat poměry na druhém konci světa?

— Pivo, řekl Doktor s úsměvem.

Vlk i Šimsa na něho pohlédli s neskrývanou obavou.

— Pivo, opakoval Doktor vyrovnaným hlasem, který dokazoval, že není stižen duševní poruchou a zůstane jim nadále zachován,

— bylo po staletí tradičním výrobkem dvou národů v Evropě. Je-li dnes nápojem, který pijí Křováci jako Eskymáci, pak nikoli zásluhou vlád či OSN, ale několika českých a bavorských sládků, kteří postavili svou lásku k pivu, svůj talent a své síly do služeb žíznícího lidstva. Dobrá, máte dnes málo zákazníků. Ale o to víc času a energie! Nuže: zasvěťte je zatím velkému dílu osvěty! Pyšníme se krajany, kteří proslavili ve světě naše sklo nebo syrečky. Ale naše vlast je především kolébkou pedagogiky. Proč by to neměli být opět naši lidé, připravení námi po stránce odborné, ideové i volní, po jejichž know--how budou volat vůdcové černých, žlutých a třeba i kropenatých revolucí ze všech kontinentů! Kdo nás nazve národem muzikantů ještě dnes, kdy se hudební festivaly pořádají v každé, s prominutím —

zvolal Doktor a z jeho hlasu znělo nadšení skalního přívržence,

— prdeli? Ale proč by nás nemohli zvát národem nejzručnějších, nejvzdělanějších a nejhumánnějších popravčích??

— Ale to, zašeptal Vlk a musel se po mnoha letech bránit, aby jeho kovový hlas neselhal rozčilením, — bychom museli otevřít školu…

— No a proč, zeptal se Doktor, jako by jim už odevzdával klíče od školní budovy,

17

— ne?

— Bože, řekl náhle Šimsa, — bože, podívej se na tohle!

— Bože, opakoval do třetice Vlk, — kde se to vylíhlo?

Přímo proti nim kráčela černovláska oné zvláštní jižní provenience, u níž těžko určit, je-li jí patnáct nebo třicet. Vzdor tomu, že právě sešel poslední sníh a slunce jen s námahou dobývalo ze stromů první pupence, měla letní šaty z potištěného lnu, které odhalovaly, co mohly: dlouhé, silné nohy bez punčoch, opálené paže a především skvěle sklenuté prsy; přes přiléhavou tkaninu byl jasně čitelný i trojúhelník dříku. Za ní kroužily s chraptivým křikem letky racků a zdálo se, že to přichází samo jaro.

Bylo časné dopoledne, ale Vlk se Šimsou seděli už téměř třetí hodinu u svého oblíbeného stolku v kavárně Sparta. A téměř tři roky uplynuly od letního večera v dusné projekci, kdy Doktor vyslovil historickou otázku. Jeho tušení, pramenící ovšem z dobrých informací, se brzy začalo potvrzovat. Zlaté časy velkoúkonů se sice dosud nevrátily, protože stále přetrvával pruderní odpor k politickým hrdelním procesům, ale krizový bod byl překonán a stabilizace se projevila v tvrdším posuzování deliktů kriminálních. Zodpovědní činitelé — Vlk se Šimsou za tím cítili mravenčí buditelskou práci Doktora — konečně pochopili, že úkony zdravě působí na obyvatelstvo: prostý občan cítí pevnou ruku vlády i cenu své bezúhonnosti; politická opozice, ať sebelegálnější, při své inteligenci ví, že dokud je úhlavní trest zakotven v zákoně, rozhoduje o jeho použití moc, která tím diktuje cenu loajality.

Oživení v branži s sebou neslo četná jiná zlepšení. S přibývajícími zákazníky ubývalo handrkování o prémie, služební vůz, zbytky posledních večeří či dokonce o tradiční právo na prodej úkonového provazu. Bylo by jistě jen přirozené, kdyby se Vlk i Šimsa po tolika hubených letech doširoka otevřeli radostem života. Devětadevadesát ze sta jejich kolegů by to jistě udělalo. Ne tak oni! Vlkův bytostný vztah k oboru krystalizoval skoro čtvrt století; dovedl ho k výšinám profesionality i k hlubinám filozofie. Šimsa byl sice mnohem mladší, ale ne nadarmo jeho žák.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Katyně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.