Větrné mlýny

Gregor Sander

Zimní ryby

povídky

Tato publikace byla realizována za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikace (sdělení) odpovídá výlučně autor.

Publikace (sdělení) nereprezentuje názory Evropské komise

a Evropská komise neodpovídá za použití informací, jež jsou jejím obsahem.

Kniha vychází za podpory Česko-německého fondu budoucnosti.Herausgegeben mit freundlicher Unterstützung

des Deutsch-Tschechischen Zukunftsfonds.

Z německého originálu Winterfisch, vydaného nakladatelstvím Wallstein v Göttingenu v roce 2011,

přeložila Tereza Semotamová

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

v roce 2015 jako svou 359. publikaci

a 5. elektronickou publikaci

K vydání připravila Veronika Macková

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G2 (www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-157-9 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-161-6 (eBook)

Obsah

Zimní ryby

Protisvětlo

Haus Seeblick

Bílý noci

V temnotách

Stav věcí

Stüweho dcera

Bergman je mrtvej

Na druhém břehu

Věnováno Anette

„Fischland je nejkrásnější zemí na světě. To říkám já, která jsem vyrůstala na severním pobřeží Baltu, kde taky jinde. Kdo jednou stál tam úplně nahoře na Fischlandu, ví, jakou barvu má mělká zátoka a jakou moře, nejsoukaždý den stejné a i navzájem se liší. Vítr vyskočí na Hohe Ufer a vytrvale se toulá pevninou. Všude roznáší vůni moře. Viděla jsem v tom místě zapadat slunce, často, a vybavuju si tři západy slunce, ten poslední ovšem matně. Teď to špinavé zlato za chvíli zapadne za Hudson.“

Uwe Johnson, Výročí

Zimní ryby

Je ráno, půl páté, a už není pološero, je jasněji, než když se rozednívá, ale den ještě nezačal. Dobře jsem se vyspal na zadním sedadle auta a připadá mi neuvěřitelné, že tady stojím. Na silnici u kanálu v Kielu-Holtenau. Zazvonil mi budík na mobilu, v polospánku jsem si obul boty a vydal se do tohohle rána. Úplně sám, nikde ani živáčka. Domy jsou pořád ještě ve tmě. Přede mnou stojí u lávky pár plachetnic a vzadu v dáli, když se člověk podívá přes kanál, se třpytí zátoka a v Kielu ještě pořád svítí pouliční osvětlení. Ranní světlo tlumily i javorové listy nade mnou, ale jsem si jistý, že dnes bude hezky. Letní den, kdy je opravdu horko. Den jako včera, kdy se nad poli vznášel horký opar, sucho zbarvilo stébla do medově žluté a já sjel z dálnice a raději jel do Kielu po staré silnici. Projel jsem centrem města a potom přes most na druhou stranu přes kanál spojující Balt a Severní moře, který je až úplně dole, a bylo to trochu jako v Americe, trochu jako řeka Hudson, akorát že řečiště tam dole bylo vyhloubené uměle.

Po silnici u kanálu sem pomalu přijíždí auto. Vínově červený kombík značky BMW. Muž, který vystoupí, má na sobě modré kalhoty s laclem. Jde ke mně a já přemýšlím o tom, jestli rybáři jezdí v BMW.

„Vy jste ten syn mýho helfera?“

„Helfera?“

„No, Waltera přece.“

Podám mu ruku a řeknu: „Jo, to jsem já. Ale nejsem jeho syn.“

„A co teda?“ ptá se rybář a směje se. Vypadá hodně čile, má hladký obličej a vlasy mu z hlavy trčí jako šedivé štětiny nějakého kartáče. Má jemné rysy ve tváři a nedívá se jako někdo, kdo jezdí na moře. Jako by věděl, co si myslím, a chtěl mi dokázat opak, vyndá z kapsy fajfku a malý zelený igelitový sáček s tabákem. Nacpe ji, zapálí, a pořád ještě nevypadá tak, jak jsem si ho představoval, jako někdo, kdo sám tráví dny na moři. Oba tady tak nemotorně stojíme a já ukážu ke kanálu, kde je u zdymadla přivázaný rybářský kutr. „To je vaše loďka?“ ptám se, protože vypadá přesně jako rybářský kutr. Bílý, s ocelovým zábradlím, kajutou a dřevěným kormidlem. Něco takového jsem čekal.

„Jo, je moje, ale tou dnes nepojedeme. Jezdím s ní na moře. Když jsou sledi nebo třeba i tresky. Dnes si vezmeme maličkou. Ta je v přístavu.“ Ukáže hlavou na ostrov u zdymadla uprostřed kanálu a já kývnu a říkám si, kde asi budeme rybařit.

„Walter asi zaspal. To se občas stává. Poslední dobou nějak častějc,“ řekne rybář a taky že se jmenuje Josef Neuer. Dal bych si kafe. Na chvíli bych rád seděl ve svém životě, ve své kuchyni, a ne tady vedle JosefaNeuera.

Walter včera chtěl, abych u něj přespal. „Často jsem tě hlídal, tenkrát.“ Ale já toho měl po tom společném večeru téměř po dvaceti letech plný kecky, a tak jsem řekl něco o hotelu a byl rád, že můžu jít. „Nezaspi, chlapče,“ volal za mnou, opřený o dveře, tenhle opilý osmdesátiletý chlap. Skýtal se mi tak na něj podivuhodný pohled, už jsem si ho vlastně vůbec nepamatoval.

„Pojď, jdeme. Walter se mnou jezdívá často,“ řekne Josef Neuer a vyklepává fajfku o podrážku svého gumáku. Projíždíme jeho autem bránou na ostrov. Musí tam ukázat průkaz, a aniž by se na mě podíval, říká: „To kvůli 11. září,“ jako by to vysvětlovalo všechno a i rybáři v Kielu-Holtenau se museli při vstupu do přístavu hlásit u CIA. Jdeme po úzkém železném mostě přes zdymadlo a voda v kovových stěnách nádrže je plná medúz. Jsou tu natěsnané jedna na druhou, jako zavářka ve studené třešňové polívce, kterou máma dělala v letní dny. „Vítr vane z východu,“ řekne Josef Neuer. „To pak tyhle potvory žene sem ke zdymadlu a do kanálu. Tam ale rybáři za tohohle počasí skoro nechytají. Takhle je to už pár dnů. Samá řasa a medúza.“ Na louce stojí malá červená bouda ze dřeva a oknem na straně je vidět, že jsou v ní sítě a bójky narovnané až po strop. Neuer odemkne visací zámek a podá mi oranžové pogumované kalhoty a gumáky. „Měly by ti bejt. Jsou mojí ženy a tak velká nebyla.“

Řekl nebyla, a co dělala jeho žena na lodi? To přece nosí smůlu, ne? pomyslím si a potom jdeme k malému člunu se závěsným motorem a vyjedeme, pryč od zdymadla, vzhůru na kanál. Kolem skladišť, betonových siláží a loděnic. Před námi se do výšky vypíná dálniční most. Proti nám na druhé straně kanálu jedou čtyři kamiony za sebou, pomalu jako obrovská zvířata. Jsou skoro bezhlučná, je slyšet jen náš malý motor. Nebe má barvu holubí modři a ze žlutorudých pásů světla na horizontu ční siluety stromů na břehu.

„Ještě jsi nešel domů,“ řekl Walter, když mi před pár dny zavolal do Hamburku do kanceláře. Byl podvečer a pro mě nebylo nic neobyčejného, že tou dobou ještě sedím u stolu a pracuju. Sekretářka už odešla domů a jako vždycky telefon přepojila rovnou ke mně. Případ, který jsem měl na starosti, byl jednoduchý a spis jasný, když vtom začal zvonit telefon a Walter, aniž by mě pozdravil, řekl tuhle větu.

Nevzpomínám si, jestli jsem čekal, že někdo zavolá, jestli jsem se divil, že telefon zvoní, nebo po něm sáhl naprosto samozřejmě, aniž bych u toho takhle přemýšlel. Normálně tou dobou volala jen Sarah a krátce jsme si něco řekli. A když jsem musel v práci zůstat dlouho do večera, dala mi k telefonu děti, abych jim popřál dobrou noc. Ale Sarah mi už nevolala, už týdny ne.

Nepoznal jsem ho po hlase. Možná to ani po tak dlouhé době není možné. Walter se mnou mluvil, jako bych věděl, kdo je, a jako bych na jeho telefonát vlastně čekal. „Už je to dlouho,“ slyšel jsem sám sebe pak říct a vybavil si ho. Jak v Güstrowě nakládá krabice do svého světle modrého Fordu Escortu, který teprve nedávno koupil v Hamburku, a já stojím vedle něj a pozoruju ho. „Proč odjíždíš?“ zeptal jsem se ho a on odpověděl: „Tomu bys nejspíš nerozuměl.“

„Už je to přece za náma,“ řekl jsem. „Můžeš jezdit, kam chceš a jak často chceš.“ U jeho garáže byla zahrada, bezbarvá a bez listí. Rok se chýlil ke konci a myslím, že mě zmátlo hlavně to, že odjížděl takhle krátce před Vánocemi, jako by už neměl čas.

Walterovi tehdy bylo šedesát. Pro mě, kterému bylo třináct, to byl starý muž. Nedávno jsme se seznámili, před půlrokem v Güstrowě. Přestěhovali jsme se tam s mámou, hned jak jsem dostal vysvědčení, tak jako jsme to udělali už několikrát. Tři roky jsme žili v Lipsku a pak to chtěla zkusit v Meklenbursku. „Tam je hezky klídek. A je to kousek od jezera Inselsee. Od nemocnice dostaneme dvoupokojový byt. A hned v létě si můžeš začít hledat nový kamarády.“ Snažila se mě rozveselit, ale nebylo to nutné. Měl jsem radost, že se z Lipska stěhujeme pryč. Neměl jsem tady kamarády, každopádně ne někoho, po kom by se mi skutečně stýskalo, a jediné, co jsem mámě měl za zlé, bylo to, že při svých překotných změnách bydliště už nikdy nezamířila zpátky do Berlína. Tam, kde mě porodila.

Jako zdravotní sestra si vždycky všude lehce našla práci a ani přesně nevím, před čím utíkala. Jestli to byl neklid, nuda, její způsob, jak obejít to, že je zavřená v NDR, nebo jen úprk před nevydařenými milostnými vztahy v Lipsku a předtím v Jeně. Když jsme se stěhovali do Güstrowa, bylo jí teprve třicet dva, mě porodila v devatenácti, a žádný ze vztahů nedošel tak daleko, že by měla druhé dítě. Zůstali jsme tak nějak sami. Nikdo z těch chlápků se k nám nikdy nenastěhoval, držela mě od nich stranou za cenu toho, že jsem už jako celkem malej musel zůstávat sám doma, protože měla noční nebo právě byla u jednoho z těch chlápků. Když jsem se brzy ráno probudil, seděla pokaždé v kuchyni u hrnku kávy a s cigaretou v ruce. Na sobě měla ještě pořád sesterskou uniformu se jmenovkou na hrudi a vypadala unaveně a tak nějak spokojeně. Když jsem ten den šel do školy, připravila mi snídani, a v létě, o prázdninách, kdy jsme už žili v Güstrowě, jsme vyspávali až do oběda.

Chodili jsme na plovárnu u Inselsee a já skákal šipku z třímetrového skokánku, to jsem si v Lipsku ještě netroufnul. Trochu jsem se na prkně rozhoupal, podíval se dolů a zády sebou praštil o vodní hladinu. Město bylo malé a ve srovnání s Lipskem působilo jako vesnice, na tom nic nezměnil ani fakt, že tam byl zámek. Bydleli jsme v paneláku, který měl jen čtyři poschodí, a já měl vlastní pokoj, úzkou nudli s výhledem na ulici a pouliční lampou hned u okna.

Walter bydlel nedaleko od nás ve zchátralé vile. Obýval přízemí. Na zahradě rostly staré ovocné stromy, byla tam křoviska a velká louka. Za naším domem měli obyvatelé domu malé pozemky, kde pěstovali zeleninu a vždycky měli i kus trávy, na kterém stál stůl a páržidlí.

Walter pracoval v nemocnici, kde měl na starosti přípravu postelí. To znamená, že k němu do sklepa přiváželi použité postele, ve kterých celé dny leželi pacienti, nebo v nich dokonce zemřeli, a on je dezinfikoval, čistě je povlékl a nachystané k dalšímu použití je stavěl před svůj kumbál jako auta na parkovišti. Žádost o vystěhování měl tehdy podanou už pět let a schytal to za ni právě odchodem sem do sklepa. Rok byl vedoucím sterilizačního oddělení, potom mu funkci vzali a vykázali ho na co nejvzdálenější místo, které v jeho oddělení bylo. Mohl se tomu vyhnout, odstěhovat se a hledat si práci někde jinde. Ale on nechtěl. Vydržet to v tomhle sklepě podle něj patřilo k věci. Moje matka se s ním dala do řeči, když mu jiná sestra v tom jeho kumbále slabě osvětleném zářivkou řekla: „Ty seš ještě tady?“ A on na ni zakřičel: „O tom já nerozhoduju.“

Rybář ztlumí motor a pak ho úplně vypne. Dlouhým železným hákem osahává dno. Jsme blízko břehu, který sestává jen z trochy navrstveného písku a několika křovisek.

„Sem jinak jezdíte se ženou?“ ptám se do ranního ticha, které po vypnutí motoru náhle zavládlo. Už nežije, tím jsem si jistý. Chci, aby o tom vyprávěl, a nedokážu říct proč. Řekl přece „nebyla velká“. Nebyla.

Josef Neuer našel síť a začal ji vytahovat. „Vždycky jsme jezdili spolu. Celých dvacet let. Když náš mladej vypadl z baráku, začala jezdit se mnou. ‚Co doma?‘ řekla. Nebylo mi to zrovna po chuti, nejdřív. Ale jakej ona měla čich! Dej ty sítě támhle, řekla, a dalšího dne byly plný. Člověče, to je něco, říkal jsem si,“ řekl a ani nedokončí větu a už ani tu síť nevytahuje. „A minulej rok se mnou jednou na moře nejela, protože jí nebylo dobře, a když jsem přišel domů, seděla tam. Úplně studená.“

Podívám se na něj a své otázky nelituju. Projede kolem nás trajekt s křiklavě rudým trupem a nápisem „Danube Highway“. Neuer se za ním dívá a pak zase tahá loď. Na rukou má modré gumové rukavice a roztrhaná těla medúz v sítích se na slunci třpytí jako kousky ledu. Konečně jedna ryba, s tmavě zelenými pruhy na zádech. Nešije sebou, spíše se snaží protáhnout. Neuer ji pomalu vytáhne a řekne: „První okoun v síti, lov je celý v řiti.“ A potom se oba smějeme.

„A co teda jste, když nejste Walterův syn? Pojede s náma můj kluk, řekl mi, a že seš nebo jste byl do rybaření načisto blázen.“

„Byli jsme sousedi v Güstrowě, možná i víc. Kamarádi, řekl bych.“

„Možná kamarádi?“ Neuer skládá prázdnou síť jako nějaký kus oblečení a hodí ji před sebe na zem. Nacpe si ještě jednou fajfku a dívá se na mě.

„Walter o Güstrowu a životě za zdí skoro nic nevyprávěl. A když už, tak o vás. Ale nikdy o estébácích a takových těch věcech. Vždycky jen o tvé mámě a jaké štěstí to pro něj bylo ji poznat. Na starý kolena taková krásná mladice, a že jejímu klukovi mohl dělat tátu. Mluvil o vás vždycky jako o ‚úžasným klukovi‘. Akorát vaše máma s ním prý nechtěla odejít na Západ, ani když padla zeď. Prý na to neměla dost odvahy.“

„On neměl dost odvahy zůstat,“ řeknu a potom je mi to nepříjemné, tak jako tehdy, když jsem si to jen myslel, zatímco Walter nakládal do auta svoje věci a o něco později navždy zmizel. Nechtěl jsem, aby odjel, ale jak jsem mu to měl říct?

„Jak jste to předtím myslel s tím helferem?“ zeptal jsem se Neuera rychle.

„To se tak přece říká. Walter mi občas pomáhá. Když prodávám ryby v Holtenau. Nebo mi sežene návnady a tak.“

„Můj nejlepší kamarád je rybář,“ řekl Walter, když mi zavolal do kanceláře do Hamburku, a že prý mám přijet a jet s nimi na moře a rybařit. Souhlasil jsem. Toužil jsem po čemkoli, co mě vytrhne z rutiny, pracovního stereotypu a mého života doma. Od té doby, co se Sarah odstěhovala, jsem tam byl nerad. Ještě půl roku předtím bych ho odbyl.

V den, kdy mě Sarah opustila, jsem šel z kanceláře domů. Jako vždycky. Jen o něco později. Byli jsme na tom domluvení, stejně jako jsme se domlouvali posledního půl roku. Nechali jsme toho druhého vypovídat se, kladli otázky, mluvili jsme. Rodinná terapeutka, ke které jsme na přání Sarah chodili, se jednoho dne zeptala: „Milujete svého muže? Musíte chtít, jinak tohle celé nemá žádný smysl.“ Nedokázala na to odpovědět a za pár týdnů nato se odstěhovala. Děti bydlely střídavě u mě a u ní, a když byly u mě, připadal jsem sám sobě cizí. Jako bych nebyl jejich otcem, ale spíše strýcem. Ale měly ještě aspoň svůj dětský pokoj, ten vypadal jako dřív.

Toho dne pro mě byly nejhorší otisky na koberci. Kruh po talíři, na kterém stál květináč, obdélník po nohách biedermeierovské komody, stopy po židlích u jídelního stolu, které vypadaly jako stopy psích tlapek. Nedokázal jsem se na to přestat dívat. Jako by moje rodina jen šla na nákupy nebo sportovat, co já vím kam. Jen ty otisky byly nové.

Walter chtěl včera mluvit jen o mé mámě. Bylo mi to jasné, hned jak jsem se posadil v jeho podkrovním bytě v Kielu-Holtenau. Cesta mě vedla od mostu přes kanál směrem k vodě. Silnice se klikatila čtvrtí s domy z pálených cihel. Některé měly dva štíty a vypadaly jako dva domy, které jsou propojené. Jel jsem až úplně dolů, až jsem stál u kanálu, a zaparkoval před ostrovem u zdymadla. Tam, kde Kielská zátoka ústí do kanálu spojujícího Balt a Severní moře, byla malá kavárna, osamělý dům, taky z pálených cihel a uvnitř plný nejrůznějšího loďařského harampádí. Bylo pozdní odpoledne a vevnitř nějaký mladý pár tančil tango. Židle tam stály u zdi jako na školní diskotéce. Byli tam úplně sami a muž měl na sobě pískový oblek a žena tmavé šaty po kolena. Většina hostů ale seděla venku na slunci a pili pivo a víno. Nevypadali jako turisté, ale ani jako lidé, kteří sem patří. Možná že byli prostě z Kielu a sem přes zátoku si jen přišli dát pivo po práci. Sedl jsem si k nim a po chvíli už se mi odsud nechtělo. Přímo před námi kotvila ruská loď. Kontejnery narovnané na sebe vypadaly jako obří hračka. Z paluby seskočil námořník, aby uvázal loď. Natankovala palivo z malého člunu a po několika minutách už byla fuč.

Připadal jsem si jako někde v Holandsku nebo Anglii nebo Dánsku. Nevěděl jsem to přesně, ale bylo to, jako by se moje realita lehce posunula, jako bych byl úplně mimo. Líbilo se mi to, bylo to všechno, co jsem od tohohle dne chtěl, a vlastně jsem v to vůbec nedoufal.

Pak jsem se ale vydal domů a hledal Walterovu adresu. Když mi otevřel dveře, měl velkou radost. Díval se na mě bledě modrýma očima pod hustým šedým obočím, měl v nich slzy. Když mě objal, řekl lehce roztřeseným hlasem: „Tak rád tě vidím.“

O něco později v kuchyni ve svém bytě vytáhl z hrnce chobotnici. Teprve jsem se posadil a on už to obrovské zvíře napíchnuté na vidličce pokládal jako nějakou trofej na prkýnko. Díval jsem se na ty malé červené přísavky na chapadlech a mohutné bílé tělo. „Musí se vařit se třemi korky od červeného vína, kvůli tříslovinám,“ řekl Walter, jako by mi prozrazoval nějaký rodinný recept.

Nařezal chobotnici na kousky a přelil je olivovým olejem smíchaným s česnekem a petrželkou. Chutnalo to fantasticky, skoro ani ne jako ryba, a konzistence byla mnohem měkčí, než jak by jeden dle vzhledu čekal.

„To je nejlepší, co jsem z ryb v poslední době jedl,“ řekl Walter a já se zeptal: „A ty chobotnice se loví tady v Baltu?“ vlastně jen abych něco řekl. „Ale ne,“ řekl Walter a přešel to a bez přestání pak mluvil o mé mámě. Tenkrát ji miloval a já to věděl, viděl jsem to svýma třináctiletýma očima, taky proto, že Walter s tím nedělal žádné tajnosti. Pro moji matku ale nepřipadal v úvahu, to mi bylo jasné. Znal jsem ten typ mužů, které vyhledávala, více než dost, a Walter byl jiný. Měla ho ráda, ale držela si od něj odstup. On se ale nenechal odradit, nosil jí květiny a večer stál za dveřmi s láhví vína. Nikdy jsme nebyli u něj ve vile a myslím, že Walter k nám domů chodil kvůli bezpečí. Neutíkal jen před osamělostí. V prvním poschodí vily bydlel jeho nástupce — nový šéf sterilizačního oddělení nemocnice a ten nevynechal žádnou příležitost k tomu, aby Waltera šikanoval. Vyměnil třeba zámek v domovních dveřích, pouštěl si ve dvě v noci vojenské pochody a tu a tam, když se Walter vracel domů, tak se u něj v bytě svítilo, přestože věděl, že při odchodu zhasnul.

„A tvoje máma? Co teď dělá?“ ptá se Walter a sklidí ze stolu zbytky chobotnice. Ještě pořád bylo teplo a on na sobě měl bílou košili s krátkým rukávem a trochu vyboulené černé kalhoty. Skoro všechny knoflíky košile měl rozepnuté a jeho měkká stará kůže byla posetá jaterními skvrnami.

Obracel jsem v ruce skleničkou vína a díval se na okraj, na kterém se lámalo světlo svíčky. „Má se dobře. Žije v Mnichově. Založila pečovatelskou službu a dobře vydělává. Znovu se vdala, za Rakušáka, se kterým i pracuje. A v třiceti osmi letech se jí narodilo dítě. ‚Byla jsem normální matkou na Východě a teď jsem normální matkou i na Západě,‘ říkává.“ Podíval jsem se na něj a věděl jsem, že to slyšet nechtěl, ale já na něj nechtěl brát ohledy.

Povídali jsme si dál o starých časech. Jak mě naučil rybařit, třpytkovat na okouny a štiky a jak jsem si dřepnul a přitiskl se k němu, když mi poprvé ukazoval, jak se prořízne hrdlo, na plotici stříbrné, jejíž jemné šupinaté tělo vypadalo, jako by na sobě měla košilku z řetízků.

Na jeden den toho léta si pamatuju obzvlášť dobře. Bylo to ještě dlouho předtím, než v Lipsku lidi vyšli do ulic, a týdny předtím, než Maďaři otevřeli hranice. Bylo hrozné horko, víkend. U plotu našeho paneláku za malou zahradou byl park a na louce chlapi hráli fotbal. Neforemní tlouštíci v širokých kraťasech. Seděl jsem u plotu na střeše králíkárny, která patřila někomu z našeho domu. Měl jsem v náruči jednoho králíka, takového šedobílého, byl jsem něco jako jeho kmotr ode dne, kdy jsme sem přijeli, až do dne, kdy ho krátce před Vánocemi zabili. Střešní lepenka pode mnou byla teplá a já seděl v tureckém sedu a moje máma a Walter stáli za mnou a ječeli jsme a vyřvávali a povzbuzovali chlapy při hře. Potom jsem viděl, jak ten muž, co ve Walterově domě bydlel nad ním a dělal mu ty neuvěřitelný věci, prochází zahradou. Měl na sobě kraťasy a bílý nátělník a v ruce zahradní nůžky. Ještě nikdy jsem ho neviděl takhle zblízka, a když se naše oči setkaly, krátce se zarazil v pohybu. Máma v tu chvíli Waltera objala kolem ramen a taky se podívala tím směrem a to byl jediný něžný dotyk, k němuž mezi nimi během toho půlroku došlo.

Josef Neuer zmáčknutím knoflíku nastartuje přívěsný motor. „Tak a jedem,“ řekne. V poslední z dvaceti košatic bylo už jen pár mořských a říčních krabů, ani jeden úhoř, tak jako předtím v sítích skoro žádní okouni a platýsi. „Japonci a Španělové je chytají už v zárodku, když ale vyndáš ty maličký, jak bychom mohli v košatici najít ty velký?“ Sedím vepředu a on na zádi a v lavici mezi námi je úlovek. Má na sobě už jen dvoje kalhoty a oranžové kšandy pogumovaného obleku ostře kontrastují s jeho opálenými rameny.

Neuer se konečně rozhodl, že mi bude tykat, vykání se zbavil jako nějaké příliš svíravé kravaty. „Už se těším na zimu. To už tu medúzy a řasy nebývají. Když je tohle počasí, tak nic nechytíš,“ řekl hlasitě, aby překřičel motor. „Víš, pak je sice zase zima, ale to nevadí. Něco chytíš a ryby ti po jedné noci v síti hned nezbělají a mívají krásně měkounký maso. A chytíš i tresku. Treska je zimní ryba, úplně nejlepší ryba.“

Míříme do Kielu a na kanálu je teď rušno. Proti nám se plaví asi deset plachetnic. Nashromáždily se v propusti v Holtenau a teď už se nějakou dobu plaví jedna za druhou, navlečené jako perly na náhrdelníku, směr Severní moře.

Na stole v kuchyni se hromadily podklady k daním. Ty prý vždycky vyřizovala jeho žena. A za tohohle počasí musí denně hodinu zalívat zahradu. Často ani neví, co to vlastně zalívá. Přál by si, aby se to na den zastavilo. A jedna kočka prý utekla poté, co jeho žena zemřela, a ta druhá, šedý kocour, který ho nemohl vystát, s ním teď žije v prázdném domě a pomalu si na sebe zvykají. Neřekl nic o tom, že ji miloval, ani že mu chybí, ale přijde mi, jako by dnes ráno nemluvil o ničem jiném.

A teď jsme na velkém rybářském kutru u kanálu a Neuer prodává ryby. Sedím opřený o zábradlí a kouřím cigaretu. Walter mi ji beze slov podal a mlčky přešel svoji ranní nepřítomnost. „Copak, Waltříčku, vyspinkanej do růžova?“ přivítal ho Neuer.

Lidé se pomalu začínají trousit. Vědí, že rybář je tu a prodává. Chvilku zůstanou a popovídají si s Neuerem a Walterem o počasí a rybách, které poslední dobou moc neberou. Neuer má na ruce vlněnou rukavici, tou drží ryby, a v druhé má nůž, kterým úlovek opracovává. Vnitřnosti lítají přes zábradlí, kde se o ně s křikem dohadují racci. Zabalí rybu do sáčku, podává Walterovi a řekne cenu. Walter kasíruje peníze a dává je do malé železné pokladničky.

„Žena mě naučila být na zákazníky milý,“ řekl mi Neuer předtím a já nemůžu říct, že by tomu tak nebylo. Ale je očividně rád, že mezi ním a zákazníky je ještě Walter. Nějaká žena si kupuje pár platýsů a ještě si chce popovídat. Na tenhle nákup se vyfintila, to je poznat. Má čerstvě umyté kaštanově hnědé vlasy, je decentně namalovaná a oblékla si džínovou sukni a bílé tričko. Je jí kolem padesátky, je to možná učitelka nebo nějaká úřednice. Koupí si ryby a zůstane stát. Za ní už nikdo v řadě nečeká a Neuer filetuje okouny, které jsme ulovili. Stahuje z nich kůži a růžovobílé lesklé filety dává na hromádku.

„Slyšeli jste už o té vraždě?“ ptá se ta žena. I já jsem o tom četl, včera v jedné malé kavárně. Nějaký muž ubil svoji ženu tady v Kielu-Holtenau, a policie si není jistá motivem vraždy. Muž se nechal odvést a sousedi říkají, jak už sousedi často říkávají: „Byli to takoví milí, nenápadní lidé.“

Žena se ale nenechá odbýt: „Pane Neuere, vy tady přece všechny znáte. Vy jste o tom neslyšel? Proč ji zabil? Znal jste ho?“

„Co znamená znal?“ řekl Neuer.

„Vy tu přece mluvíte s kdekým.“ Překříží nohy, vedle kterých se jí houpe igelitka s rybami.

„A vy?“ řekne Neuer, žena se podívá na Waltera, a ten zavrtí hlavou a její pohled neopětuje.

„Pane Neuere, pane Waltere, vy toho určitě víte víc, než říkáte.“ Hraje si s přívěskem svého řetízku.

Aniž by se Walter na ni podíval, řekne: „Možná se až moc vyptávala,“ a žena pustí ten přívěsek, úsměv jí ztuhne na rtech a bez rozloučení přejde mostek, vydá se k silnici a pak jde svojí cestou.

Neuer dál filetuje svoje okouny a po chvíli se podívá na Waltera, který stojí opřený o malou kajutu. „Co je?“ řekl a Neuer na to jen: „Člověče, člověče,“ a potom se oba zasmáli spíš takovým klučičím než chlapským smíchem. Zahodím nedopalek cigarety do kanálu a poprvé od té doby, co ode mě Sarah odešla, mi do očí vhrknou slzy.

Protisvětlo

Pravda je taková, že mám strach ze svého bratra Viktora. Bylo to tak vždycky, a to nezávisle na tom, co se s ním nakonec stalo. Nemám tím na mysli strach z násilí, ale přece jen něco jako tělesnou úzkost, že je mi blíž, než by mi bylo příjemné.

Trajekt se vzedme jako nějaké zvíře, krátce se vztyčí. Očekávám pomalé klesání, které člověk pocítí až v břiše. Závratě a žaludeční nevolnost, nejistota. Ale nic takového, jen zvuk, jako bychom krátce zavadili o beton, náraz bez otřesu.

„Když nechceš být se mnou, jak potom chceš být?“ řekl Viktor, a to bylo to poslední, co jsem ho slyšel říct. Opravdu. Nic dalšího. Rok naprostého ticha. Když za sebou zavřel dveře a nechal mě samotného v kuchyni mého bytu, zhluboka jsem se nadechnul. Bylo to minulý rok v listopadu, kmen stromu za oknem se ohýbal jako zkoprnělý hroznýš ohraničený stěnami sousedních domů, které stály blízko u sebe, a Viktor překvapivě nebouchnul dveřmi, s tichým klapnutím je za sebou zavřel.

Ve velké restauraci na trajektu sedí jen pár pasažérů. Sednu si do jednoho ze žlutých klubových křesílek. Po straně mám výhled z kulatého okýnka, uprostřed kterého visí matně zlatá adventní koule, za ní je Baltské moře, ale skoro nic není vidět. Sedět u panoramatického okna trajektu, u kterého se pár cestujících dívá na moře, jsem nevydržel. Mezi nimi a mnou teď stojí velká televize, plochá obrazovka v rohu, kde zrovna dávají lyžařské skoky. V půlkruhu tam nehybně sedí několik mužů a popíjí pivo, už hodiny.

První vzpomínka, kterou na bráchu mám, je něco červenožlutého, co se chechtá. Klubko, které tvoří obrovská hlava a ještě víc čela. Pod tím malé tělíčko, dlouhá pupeční šňůra a ruka s prsty, které po mně sahají, jemné jako listí. Jednou mi někdo řekl, že to mohlo být v osmém až desátém týdnu matčina těhotenství. Co je to vlastně za vzpomínku, když mám před očima tenhle obraz a plodovou vodou se ozývá smích? Tak po něm sáhnu taky, každopádně. Znovu a znovu, když mám tenhle obraz před očima, sahám po něm a taky se směju.

Nikdy nezazněla otázka, jestli mi leze na nervy, když nás naše matka oblékala do stejného oblečení, že s někým slavím narozeniny ve stejný den a nikdy nejsem sám. Problém byl být sám. Když Viktor v pěti letech musel do nemocnice na operaci slepého střeva, ležel jsem v našem pokoji. Měli jsme postele kolmo k sobě v rohu pokoje a nade mnou se vznášela prázdnota, ticho, jaké jsem dosud neznal. Ne že bychom nikdy nebyli potichu nebo že bychom oba usínali ve stejnou vteřinu, to ne, ale bylo to prostě jiný. Po stěnách pokoje putovaly stíny světel aut projíždějících ulicí a já nevěděl, co se sebou.

Od té doby se to s tou samotou už zlepšilo, i když to pořád ještě není dobrý. Ale včera v trupu lodi se mi podařilo usnout v místnosti bez oken. Měla pravoúhlý půdorys a byla tam sedadla jako v letadle, zcela nesmyslně směřující čelem ke zdi, kde nebylo nic k vidění. Byla tam skoro tma, svítilo jen noční světlo, v létě v té místnosti nejspíš spává osmdesát baťůžkářů v řadě jeden vedle druhého. Seděl jsem tam úplně sám a zlehka usnul spánkem bez hloubky. Nebál jsem se.

Chtěl jsem do Finska jet lodí, letadla nemám rád. „Tam se jede věčnost,“ řekla moje sestra Pia v Berlíně, moje a samozřejmě i Viktorova sestra. Seděla na své velké modré pohovce s nohama přitaženýma k tělu.

„Co že ta pizda řekla?“ zeptala se Pia a já se na ni díval, jak tam sedí a dívá se na mě, jako bych byl nějaké zvíře v kleci. Křeslo vedle mě bylo prázdné, tam vždycky sedával Viktor, když jsme se u ségry sešli jednou za měsíc. Když už děti byly v posteli a Bert, Piin muž, v kuchyni uklízel nádobí do myčky, seděli jsme já, brácha a ségra v obýváku a povídali si. Pia k nám domů nikdy nechodila, ke mně ani k Viktorovi. Raději se s námi scházela v kavárně nebo jsme chodili do kina. „Vaše byty mě deprimují, jeden jako druhej,“ řekla jen.

Seděl jsem naproti ní, pevně se držel opěradel křesla a snažil se zopakovat, co mi ta Finka řekla včera do telefonu. Nedařilo se mi to, opakoval jsem pořád dokola jen tu jednu větu: „Hele, on si tam nahoře odstřelí hlavu.“ Pia se zeptala: „Ale jak jako, drogama nebo co?“ Jako bych já to měl vědět.

Pia se narodila tři roky po nás a já se dnes divím, že moje matka vůbec chtěla další dítě. Ale možná toho na ni bylo moc, Viktor a já, a řekla si, že to bude lehčí, když budeme mít protiváhu.

Naše sestra měla pokoj sama pro sebe, zatímco já a Viktor jsme až do maturity museli sdílet jeden společný. Jednou, to jí byly dva roky a všichni tři jsme stáli na dvoře ve vnitrobloku činžáku, kde jsme bydleli. Bylo jaro, možná duben, teplo, ale ještě tak váhavě. Pia měla ještě čepici, vínově červenou s bambulí. Ten den nám přivezli uhlí. Byli to chlapi černí v tváři, co měli prach ve všech pórech, do tmy zářilo jen bělmo. Sedli si na plošinu zeleného náklaďáku, na záda nahazovali pytle a nosili je do sklepa. Chvíli jsme je pozorovali a pak si hráli na dvoře. S pár uhlíky, které jim vypadly. Byly to malé špičaté úlomky, připomínaly scvrklé vyhaslé hvězdy. Viktor a já jsme je házeli do vzduchu, kousky uhlí pak dopadaly na beton na dvoře a pokaždé se rozlomily. Pia se smála a tleskala a my vyhazovali uhlíky do vzduchu jak potrhlí. Když vtom jeden, který jsem vyhodil do vzduchu já, padal dolů, až skončil na čele naší sestřičky. Dodnes tu scénu mám před očima jako bez zvuku. Kousek uhlí dopadl Pie na hlavu těsně pod čepici. Viděla, že na ni uhlík padá, ale neuhnula. Všechno na okamžik znehybnělo a pak jí z čela do tváře začala stékat krev. Teprve máma jako by ten okamžik znehybnění prolomila. Tím, že se objevila, začala ječet a vzala Piu do náruče, nás jakoby zase rozpohybovala a já už zase slyšel zvuky. Bože můj, zrovna koks. Pia byla naše první publikum, které jsme měli, Viktor a já, a my toho náramně využívali. Od počátku jsme se v ní zrcadlili a byla pro nás něco jako kotva, ale k čemu kotva, když není žádné dno?

„Musíme se o Viktora postarat, Vincente,“ řekla Pia do telefonu, když jsem jí vyprávěl o tom zvláštním telefonátu z Finska. A tak jsem jel k ní. Pohrál jsem si se synovci, stavěli jsme v dětském pokoji futuristické vesmírné lodě z lega, potom se večeřelo, a zatímco Bert uklízel nádobí v kuchyni, seděli jsme v obýváku a Pia zopakovala tuhle větu a mně bylo jasné, že tohle „my“ znamená „ty“ a taky že má pravdu. „Kde vlastně je to Rovacosikdesi?“ zeptala se Pia.

„Rovaniemi. Je to u polárního kruhu. Hlavní město Laponska. Ale on je jinde. Jel pár set kilometrů dál na sever. A tam teď brzo bude polární noc, takže tam bude skoro pořád tma. Nevím, jestli ho chci najít.“

„Člověče, Vincente, on sedí tam na severu. Je tam pořád tma, všude jen sníh.“ V tu chvíli jsme se oba rozesmáli. Sníh.

Hlas z reproduktoru ohlásil, že přijíždíme do Helsinek. V neprostupné šedi za oknem město ještě není vidět. Ten den a půl, jako někde v čekárně, už je za mnou. Z reproduktorů na stropě ještě pořád v nekonečné smyčce hraje popová hudba. Kolem mě prochází několik turistů, kteří za sebou táhnou kufry na kolečkách, zastavují se před panoramatickým oknem. A já se k nim přidávám. Loď míjí spoustu malých ostrůvků, na kterých jsou holé břízy. Některé ostrovy jsou tak maličké, že na nich stojí třeba jen jeden strom, do potemnělé krajiny září bělostný kmen. Hustě sněží. Celou cestu sněžilo a bouřilo, už v Rostocku. Což je na listopad v Německu neobvyklé, ani ve Finsku už dlouho prý nesněžilo tak brzy na podzim a tak hustě. Vyprávěl mi to tlustý vysoký Fin, se kterým jsem seděl ve vířivce na horní palubě trajektu. Je tam i sauna, ze které jsem vylezl a vyšel na zářivě modrou palubu, kde mě zastihla sněhová bouře, ještě se ze mě kouřilo, ale po zamrzlé pěně jsem klouzal jen s ručníkem kolem ramen. Tady venku byla bouře cítit i slyšet. Ale jakmile jsem za sebou v horké vířivce zavřel dveře, zavládl opět klid. Skutečně mistrovské dílo stabilizace. „Letos začne zima brzo,“ řekl ten Fin, a výraz v jeho tváři naznačoval, že to je štěstí. Vedle kulaté vany seděl malý sádrový lední medvěd se strnulým výrazem ve tváři, jednu tlapku měl zvednutou, jako by skládal přísahu.

Mohl bych říct, že za všechno může Marjaana, ale to samozřejmě není pravda, a ani nevím, k čemu by mi to vlastně bylo. Marjaana je herečka a hrála v poslední inscenaci, kterou jsme Viktor a já režírovali v Hannoveru. Kammerspiele, studiová scéna, jen dvě postavy. Marjaana a pobledlý skleslý student herectví, který byl ve skutečnosti pravý opak. Ty role od nás dostali ještě v Berlíně, přesněji řečeno jim je dal Viktor. Když jsme něco dělali, nedokázali jsme říct, kdo vlastně co dělá. Psaní, dramaturgie, režie, vybírání herců, ve všem jsme se střídali. Každopádně, když je Viktor vybral, nebyl jsem u toho. Ale na ty role se hodili dokonale. Marjaana několikrát hrála v Německu a už tři roky žila v Berlíně. Měla černé vlasy se střapatou ofinou. Na jevišti se pohybovala jako kobra, vzpřímeně a hrozivě, ale i tak nějak nestabilně.

Nemyslím, že spolu tehdy něco měli, Marjaana a Viktor. Řekl by mi to, vždycky mi všechno říkal. Už když jsme si ve čtrnácti v našem pokoji poprvé honili péro. Seděli jsme na postelích zády ke zdi a Viktor měl pod dekou skleničku od jogurtu, takovou tu, co v ní bývá hrozně tučnej jogurt a na dně jahodová marmeláda. Byla samozřejmě prázdná a Viktor do ní onanoval. Nevydával žádné zvuky nebo tak, prostě si ho honil do skleničky a pak ji držel proti světlu. „Hele,“ řekl tehdy. A já na něj řval: „Myslíš, že chci vidět tvou mrdku, čověče?“ Možná jsem tak ječel i proto, že jsem si vůbec nevšiml toho, že jsem se poprvé v životě udělal, teprve když to pod dekou najednou bylo teplé a vlhké a potom studené.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zimní ryby.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.