Obraz ve tmě

Lora Slámová

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2015

© Lora Slámová

Cover © Lora Slámová

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-97-7 (ePub verze)

ISBN: 978-80-87873-98-4 (mobi verze)

ISBN: 978-80-87873-99-1 (PDF verze)

Obsah

Informace pro uživatele

Kapitola první: Běžná práce

Kapitola druhá: Smrt dávné lásky

Kapitola třetí: Umělec

Kapitola čtvrtá: Život není jednoduchý

Kapitola pátá: Zpověď kamarádky od vedle

Kapitola šestá: Tajemství jednoho večera

Kapitola sedmá: Partička šachu

Kapitola osmá: Jako šelma

Kapitola devátá: Strůjce štěstí

Kapitola desátá: Vánoční dárek

Tiráž

Kapitola první: Běžná práce

Běžný čtvrtek odpoledne, jsem v autě na rohu ulice Jahodová na Praze 10 a čekám, až pan Velínský vyjde z vchodu číslo 254 v doprovodu svojí v pořadí další milenky. Dal bych přednost partičce šachu s profesorem Skalickým, co běžně ve čtvrtek míváme, ale zatím tu už přes dvě hodiny trčím. Tento druh práce mě vůbec netěší. A proč taky. Asi před třemi měsíci se na mě obrátila Marie Velínská a požádala o moje služby. Byla si naprosto jistá, že její manžel má milenku, přečetla si náhodou jeho e-mail. No, o té náhodě by se dalo spekulovat, podle mě ta paní byla plně zaměstnaná jen tím, co její manžel dělal a s kým. Slídila tak vehementně, že mu běžně pročítala SMS zprávy, prohledávala saka, kalhoty a aktovku, ve které mu údajně sledovala počet viagrových tablet. Běda, když jedna chyběla, to doma dělala dusno, tropila svému manželovi hysterické scény, i když se k tomu, co věděla, nikdy nepřiznala. Podle mě pan Velínský dobře věděl, odkud vítr vane, ale dělal jako že nic a dál si jel ve svých zajetých kolejích. Měli spolu dvě dcery, které prý vystudovaly vysokou školu, táhlo jim už na třicet, ale nemínily se z domu svých rodičů vystěhovat. No a proč taky, vždyť maminka za ně udělala vše, měly dostatek financí, a tak se mohly v klidu oddávat své jediné vášni v podobě bujarých večírků, ve snaze stát se známými osobnostmi a prosadit se v modelingu. Pravdou zůstává, že se jim to moc nedařilo, ale dívenky to nehodlaly vzdát. A tak si Renáta namluvila staršího bohatého muže, nijak se nezatěžovala tím, že je ženatý, mohla s ním přeci cestovat po světě a trávit víkendy v Monaku, kde měl svůj vlastní byt. Byla tu jen taková maličkost, totiž že si na ni její zadaný přítel musel udělat čas ve svém jinak už tak nabitém soukromém životě. Marina se někdy před léty dostala až do finále české miss, ale bylo vidět, že ji to poznamenalo a změnilo život. Ale ne k dobrému. Nikdy se nesrovnala s myšlenkou, že se miss nestala, zřejmě byla zahleděna jen do svého zrcadla krásy. A tak ve snaze něco v životě dokázat dělala všechno možné – měnila si barvu a délku vlasů, aby se co možná nejvíce podobala té dívce, která se miss opravdu stala. Pak ji strašně těšilo, že ji na ulici neznámí lidé žádají o autogram v domnění, že potkali skutečnou královnu krásy. Mylně se domnívala, že se tak přibližuje svému snu. Seznamovala se výhradně s fotbalisty a hokejisty. Pobavilo mě, že vždy když ji trochu lépe poznali, dostala milá Marina kopačky. Nyní trochu změnila strategii a seznámila se s fotografem z bulvárního deníku, který ji samozřejmě občas někde jakoby náhodou vyfotil, a tak jásala, že vidí svoji tvář v novinách a tím se z ní stává známá osobnost. Zdá se mi kuriózní, jaké hodnoty někteří z nás preferují. Krása a styl, vyhublé anorektičky jako metr, přirozenost osobnosti se úplně vytratila. Ale abyste mohli tuhle rodinu pochopit dokonale, musíte začít od rodičů, Marie a Alexandra Velínských. Já jsem se rychle zorientoval, s kým mám tu čest: hysterická matka, co si málo věří a trpí propadem osobnosti a slabostí, strachem z vlastního neúspěchu. Nechtěla ztratit to, čeho dosáhla v manželství a že byla ženou podnikatele. Na výchově svých dcer měla lví podíl právě ona, od malička jim vštěpovala, že jsou něco víc než ostatní. Zřejmě se v tom zrcadlila její touha po úspěchu a jedinečnosti. Manžel, jak už to dnes chodí, se na svoji pozici postupně vypracoval a s tím, čeho dosáhl, samozřejmě rostla i jeho chuť po změně a poznávání nových obzorů. Typický příklad lačnosti po penězích a moci. Doma v rodině, kde nikdo nepracoval a všichni jen čekali výhody a postavení ve společnosti, se musel dusit. Jako únik mu sloužila celá škála milenek, se kterými se scházel právě na této adrese, byl to byt vypůjčený od kolegy z firmy. Každý týden si sem vodil své sekretářky, kolegyně, známé, byl to opravdu lovec. Nevím, zda jeho žena měla zásoby jeho viagry plně pod kontrolou, protože na ty zástupy, co jsem za tu dobu pozoroval, by potřeboval nejméně kamion.

Když za mnou Marie přišla poprvé, nechápal jsem, proč chce mé služby využít, když už o nevěře svého manžela ví. Ona ale trvala na svém, tedy že chce mít v ruce hmatatelný důkaz o nevěře, a tak jsem souhlasil. Když chce utrácet jeho těžce vydělané peníze, je to její volba. Zřejmě chtěla manželovi i nadále dělat dusno, když bude mít v ruce trumfy v podobě fotek.

Jak jsem tam tak seděl a čekal na pana Velínského, zazvonil mi telefon.

„Ano, poručíku, rád tě slyším.“

„Ahoj Adriane, měl bys na mě dnes chvilku?“ ozvalo se v telefonu a podle hlasu jsem měl tušení, že jde o vážnou věc.

„Na tebe, Jiří, vždycky. Tak za hodinku u mě?“ Poručík souhlasil. Když jsem ukončil rozhovor, konečně ze vchodu 254 vyšel pan Velínský, já stiskl fotoaparát a pořídil další obrázek do sbírky. Byl jsem rád, že to tady dnes můžu zabalit, a jel jsem co nejrychleji domů. Doprava byla naštěstí vcelku hladká, a tak jsem dorazil poměrně brzy, dopřál jsem si sprchu a připravil se na poručíka.

Kapitola druhá: Smrt dávné lásky

Příchod poručíka mě trošku zneklidnil, hlas v telefonu nelhal, vypadal značně ustaraně.

„Co se stalo, příteli? Máš zřejmě starosti…“ přivítal jsem ho.

„Adriane, udělej mi prosím silnou kávu, ať se mi trošku uleví.“

Za minutku jsem se vracel s kávou a neušlo mi, jak poručík tiše sedí v křesle a hledí do dáli skrz otevřené okno jako tělo bez duše. Postavil jsem před něj kávu a sedl si za psací stůl.

„Tak co se stalo, Jirko, znám tě už dlouho a za celou dobu jsem tě viděl takhle zadumaného jen jednou, a to když šlo o nemoc tvojí maminky. Doufám, že je doma vše v pořádku,“ nadhodil jsem se ustaraně.

„Ne, u mě je vše v pořádku. Víš, stala se taková nemilá věc.“ Ještě chvilku usrkával svoji kávu a pak začal vyprávět. „Byl jsem povolán k případu sebevraždy ženy. Jeli jsme za Prahu do Rudné, krásná malá vilka se zahrádkou. Na první pohled by každý druhý záviděl, klidné prostředí, krásné zařízení, no zcela perfektní.“

Do toho jsem mu vstoupil já. „Takže by si v takovém prostředí někdo šahal na život jen těžko, a přesto se to tam stalo, řekni mi vše.“

„Ano, jistá Klára Markovič, pěkná ženská, blondýnka, 48 let, podnikatelka. Měla za Prahou malý velkosklad s oblečením, pracovně se jí dařilo, pořádala přehlídky, dokonce měla klientky i z řad našich celebrit. A teď sebevražda.“

„Kdo ji našel, než vás k tomu volali?“

„Sousedka, jistá Světlana Retková. Ten osudný večer spolu měly jít na přehlídku, když ale paní Klára meškala, sousedka se šla podívat a přes okno ze zahrady spatřila tu hrůzu a hned nás volala. Teď ji má v péči náš psycholog, byla dost rozrušená.“

„Jak přesně zemřela, příteli?“

„Našli jsme ji oběšenou na klice od dveří do ložnice. V krvi byly stopy po lécích na nervy i na spaní. Na nočním stolku zanechala dopis na rozloučenou. A teď přijde ta nejzajímavější část. Text dopisu znal náš kapitán nazpaměť.“

„Jak to? On znal oběť?“

„Ano, byla to jeho velká láska ze střední, asi tři roky spolu chodili. Ale na vysokou už šel každý někam jinam, tak se jejich cesty rozešly.“

„Předpokládám, příteli, že tehdy mu napsala pár řádek a ty samé řádky jste našli na tom nočním stolku.“

„Ano, kapitán říkal, že oba chodili do divadelního kroužku, kde měli možnost zahrát si různé hry, používali citáty velikánů literatury, a když se pak jejich cesty rozcházely, Klára mu do života napsala verš. Pamatoval si ji jako vtipnou a bystrou dívku, často totiž na střední konverzovali ve verších.“

„A ten samý verš byl tedy na nočním stolku,“ přemýšlel jsem nahlas. „Byla vdaná, měla děti?“

„Vdaná byla za jistého Dražana Markoviče a dítě měli jen jedno, ale to už nežije.“

„To jméno, to je někdo z bývalé Jugoslávie?“ ptal jsem se.

„Ano, přesněji Chorvat a má na Starém Městě bar.“

„Co se stalo s dítětem?“

„To přesně nevím, pracujeme na tom, vím jen, že jim umřelo, asi když mu bylo devět.“

„Váš kapitán byl s obětí ve spojení? Viděl ji snad někdy po škole?“

„Jednou, v roce 2013 na školním srazu.“

„A nic ho neznepokojilo, působila spokojeně?“

„Byla prý pohublá a jen se usmívala, ale jemu to k ní nesedělo, jako by něco skrývala a hrála před ostatními divadlo.“

„Takže asi neměl čas si s ní promluvit o samotě.“

„Ne, dokonce měl dojem, že se mu vyhýbala. Když teď zjistil, kdo je tou obětí, a přečetl si dopis, dal mi instrukce, ať se na tenhle případ zaměříme, že mu to nesedí. Přišel jsem si k tobě pro pomoc, vím, že si všímáš i drobných maličkostí, ze kterých se případy skládají. Tak co, Adriane, pomůžeš mi s tím?“

„Pomůžu, ale musím mít zelenou, a zajdu i za kapitánem, chci se vše dozvědět sám. Jo a Jirko, máš ten dopis na rozloučenou?“

„Ano, tady ho máš, myslel jsem si, že ho budeš chtít. Ještě jsem ti přinesl fotky z místa činu. Já budu muset jít, máš ode mě zelenou, budu rád za každou pomoc. Už musím, Adriane, ale zůstaneme v kontaktu, ahoj.“

Na stole zůstal štos fotografií a stránka, nejspíš vytržená z deníku. Na duhově zbarveném listu stál krásným písmem citát: „Už s chmurným mírem vchází chmurný den a samo slunce těžkou hlavu skrývá. Jen zprostit toho, kdo je nevinen, a trestat provinilce ještě zbývá.“ Hm, Romeo a Julie. Provinilce, cítila se snad provinile, ale vůči komu? To písmo, něco mi nesedělo, ani náznak skrytého neklidu či rozrušení. Ale kdo by psal v těžké chvíli krásné Shakespearovy verše na barevný papír. Že by to byl vzkaz? Ale pro koho? Vzal jsem fotky a začal si je prohlížet. Najednou se mi odkryl obraz krásné ženy. Oblečená do elegantních večerních šatů černé barvy s půvabným rozparkem, na nohou černé lodičky. Na pravé ruce se třpytil zlatý náramek zdobený bílými kamínky, na levé zase zlatý prsten s bílým kamenem, zřejmě šlo o sadu.

V pokoji nebyl nepořádek, ba naopak, vše bylo až moc uspořádané, až na jednu výjimku. Na pravém nočním stolku ležel ten barevný papír, dopis na rozloučenou. Na zeleném přehozu postele spočívala roztrhaná květina, zřejmě růže, červené barvy. Její zbytky byly poházené po celé ploše, asi se tak stalo ve vzteku. Měla snad naše oběť v posledních chvílích svého života na někoho zlost?

Moje pozornost se soustředila na ni. Všimnul jsem si, že působí uvolněně. Její tělo sedělo vedle dveří a nebýt pásku na krku, co měla přivázaný a omotaný okolo kliky, zdálo se, že tam jen odpočívá. Působila uvolněně a klidně, něco mě ale při prohlížení těch fotografií znepokojovalo. Nebyl jsem si vůbec jistý sebevraždou, bylo to jako scéna z divadelního představení, jen s tou výjimkou, že na samém konci je skutečná smrt. Bylo zde příliš mnoho otázek, dost neobvyklé na běžnou sebevraždu. Pro mě to znamenalo jen jedno, dát se co nejdříve do práce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Obraz ve tmě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.