Chloe Neill v nakladatelství

FANTOM Print

Upíři z Chicaga

Holky někdy koušou

Kousnutí páteční noci

Dvojí kousnutí

Na ostří špičáku

Až do dna

Bitting Cold *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2015

Copyright © Chloe Neill, 2011

Translation © Petra Kubašková

Cover © Tony Mauro

ISBN 978-80-7398-804-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-805-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

KAPITOLA 1
VÝZVA GRAVITACE

Pozdní listopad

Chicago, Illinois

Foukal studený vítr, byla chladná podzimní noc. Na obloze líně visel přibývající měsíc a vypadal tak blízko, že by se ho člověk mohl dotknout.

Nebo se mi to možná zdálo proto, že jsem se nacházela ve výšce devíti pater na úzkém kovovém zábradlí, korunujícím chicagskou Knihovnu Harolda Washingtona. Nade mnou seděla jedna z příznačných hliníkových sov – což byl buď jeden z nejlepších architektonických počinů ve městě, nebo naopak jeden z nejhorších, podle toho, koho jste se zeptali –, a shlížela na mě, vetřelkyni na jejím teritoriu.

Tohle byla za poslední dva měsíce jedna z mála příležitostí, kdy jsem vytáhla paty z domova v Hyde Parku z jiného důvodu než kvůli jídlu – nakonec jsme byli v Chicagu –, nebo kvůli mé nejlepší kamarádce Mallory. Koukla jsem přes okraj budovy a začala toho rozhodnutí vážně litovat. Knihovna nebyla žádný mrakodrap, ale byla dost vysoká na to, aby normální člověk pád dolů nepřežil. Srdce mi skočilo až do krku a každý sval v mém těle cukal touhou kleknout, chytit se okrajů roštu a nikdy nepustit.

„Není to taková hloubka, jak to vypadá, Merit.“

Podívala jsem se na upíra, stojícího po mé pravici. Jonah, ten, který mě přesvědčil sem vylézt, se zasmál a odhrnul si kaštanové vlasy z dokonale řezané tváře.

„Je to dost hluboko,“ řekla jsem. „A když jsi navrhoval, že bych měla jít trochu na vzduch, tak zrovna tohle mě nenapadlo.“

„Možná ne. Ale musíš uznat, že ten výhled je fantastický.“

Snažila jsem se zarýt prsty do stěny za sebou, až mi bělaly klouby, a rozhlédla jsem se po městě. Měl pravdu – výhled na centrum Chicaga a jeho ocel a sklo a dokonale otesaný kámen byl skutečně překrásný.

Jenže: „Mohla jsem se kouknout z okna,“ namítla jsem.

„To by ale nebyla taková výzva,“ řekl a pak jeho hlas změkl. „Jsi upírka,“ připomněl mi. „Gravitace na tebe působí jinak.“

To měl pravdu. Gravitace k nám byla trochu laskavější. Pomáhala nám bojovat s větší vervou a podle toho, co jsem slyšela, jsme mohli spadnout z velké výšky a nezabít se. To však neznamenalo, že bych byla celá žhavá do testování téhle teorie. Ne když to mohlo skončit zle polámanými kostmi.

„Přísahám,“ řekl, „že když dáš na mé rady, při pádu se nezraníš.“

To se mu lehko řeklo. Jonah byl upírem o několik desítek let déle, a tak měl na kontě daleko víc zkušeností; neměl důvod být tolik nervózní jako já. Mně se však nesmrtelnost nikdy nezdála tak křehká jako teď.

Odfoukla jsem tmavou ofinu z čela a ještě jednou nakoukla přes okraj. Pod námi byla State Street, v tuto noční hodinu vesměs prázdná. Alespoň nikoho nesejmu, když to neklapne.

„Musíš se naučit bezpečně padat,“ řekl.

„Já vím,“ odvětila jsem. „Catcher mě trénoval v zápase. A zvlášť dbal na to, jak správně padat.“ Catcher byl můj bývalý spolubydlící a přítel mé nejlepší kamarádky Mallory, s níž momentálně bydlel. Taky to byl podřízený mého dědečka.

„Pak tedy taky víš, že být nesmrtelná neznamená být lehkomyslná,“ dodal Jonah, natáhl ke mně ruku a moje srdce poskočilo tentokrát stejně z toho gesta, jako z té výšky.

Poslední dva měsíce jsem se – a taky své srdce – uzavřela před světem a moje práce Ochránkyně chicagského Cadoganského Domu se většinou omezovala na střežení cadoganských pozemků. A klidně jsem přiznala, že jsem teď byla strašpytel. Velká část mé nově objevené upíří odvahy vyprchala poté, co Ethan Sullivan, Mistr mého Domu a upír, který mě přeměnil a jmenoval Ochránkyní a taky byl mým partnerem, byl zasažen kůlem do srdce. Udělala mu to jeho nepřítelkyně na život a na smrt… těsně předtím, než jsem jí oplatila stejnou mincí.

Jakožto bývalá studentka postgraduálu z anglické literatury jsem si uvědomovala tu perverzní poetičnost.

Jonah, kapitán stráže v Domě Greyů, byl mou spojkou s Rudou gardou, tajnou organizací, zaměřenou na dohled nad americkými upířími Domy a Greenwichským prezídiem, což byla evropská rada, která nám vládla přes oceán.

Nabídli mi členství v Rudé gardě a bylo mi přislíbeno, že pokud na to kývnu, stane se Jonah mým pracovním partnerem. Nekývla jsem, ale on byl přesto tak laskavý, že mi pomohl vyřešit problémy s politikou Greenwichského prezídia, když byl Ethan v úzkých.

Jonah se s velkou ochotou ujal role Ethanova náhradníka – nejen profesionálně, ale i jinak. Jeho chování během několika posledních týdnů – stejně jako naděje v jeho očích dnes v noci – naznačovalo, že má zájem o víc než jen o řešení problémů s nadpřirozenem.

Nemohla jsem Jonahovi upřít, že to byl hezký chlap. A šarmantní. A taky geniální, tedy svým velmi osobitým způsobem. Ale já ještě nebyla připravená pouštět se do nějakého nového vztahu. Ani mi nepřipadalo, že v dohledné době budu. Mé srdce zůstávalo obsazené a po Ethanově smrti bohužel taky zlomené.

Jonah mi musel vidět na očích, že váhám. Mile se usmál, odtáhl ruku a ukázal přes okraj.

„Pamatuješ, co jsem ti říkal o seskocích? Je to stejné jako udělat obyčejný krok.“

Určitě mi to říkal. Asi už dvakrát nebo třikrát. Jenže to nepomáhalo. „Je to opravdu hodně, hodně dlouhý krok.“

„To je,“ souhlasil Jonah. „Jen ten první krok je ale nepříjemný. Být ve vzduchu je jedna z nejlepších věcí, které zažiješ.“

„Lepší než být bezpečně na zemi?“

„Mnohem lepší. Je to jako létání – až na to, že ‚nahoru‘ nám to nejde tak dobře jako ‚dolů‘. Tohle je tvá šance stát se superhrdinkou.“

„Říkají mi ‚Mstitelka s culíkem‘,“ zahuhlala jsem a pohodila dlouhým tmavým ohonem. Přezdívku ‚Culíkatá mstitelka‘ mi přiřkli v Chicago Sun-Times poté, co jsem pomohla jedné kožoměnkyni v útoku na bar. Jelikož jsem většinou nosila vlasy vyčesané, aby mi nepřekážely při manipulaci s katanou (ofinu jsem nepočítala), tak se ta přezdívka docela ujala.

„Už ti někdo řekl, že jsi dost sarkastická, když se bojíš?“

„No, nejsi první,“ připustila jsem. „Promiň. Já jen – mám z toho prostě strach. Moje tělo i hlava mi říkají, že skákat z budovy není dobrý nápad.“

„Bude to v pohodě. Měla bys to udělat už jen proto, že se toho bojíš.“

Nebo bych měla vzít roha a upalovat zpátky do Hyde Parku.

„Důvěřuj mi,“ řekl. „Kromě toho je tohle dovednost, kterou musíš ovládnout,“ řekl Jonah. „Malik a Kelley tě potřebujou.“

Kelley byla bývalá strážkyně Domu, která nyní velela celé jednotce stráží. Bohužel jsme teď na plný úvazek měli jen tři (včetně Kelley), a jednu Ochránkyni, takže to žádná sláva nebyla.

Malik byl bývalý Ethanův sekundant, a po Ethanově smrti Mistr Domu. Do této funkce nastoupil dle nástupnického práva a Dům mu byl oficiálně předán do rukou.

Ethanova smrt vyvolala velké přesuny v upířích funkcích.

Malik Washington dostal jakožto Mistr zpátky své příjmení, které směli používat výhradně Mistři dvanácti upířích Domů v zemi. Spolu s ním však Malik nafasoval i politické problémy v Domě, které po Ethanově smrti ještě zhoustly. Malik neúnavně pracoval, ale musel trávit většinu času řešením toho, co nám momentálně otravovalo život.

A tím byl Franklin Theodore Cabot, vyslaný do Cadoganského Domu jako nucený správce. Darius West, předseda Greenwichského prezídia, se rozhodl, že se mu nelíbí poměry v našem Domě, a poslal k nám „Franka“, aby tu provedl inspekci a hodnocení. Greenwichské prezídium vyjádřilo obavu, že Ethan vedení Domu nezvládá – což byla absolutní lež, jenže oni nelenili a poslali obratem správce, aby zrevidoval naše prostory, účetnictví a složky. Nevěděla jsem přesně, co vlastně Frank hledá – a proč mají za oceánem tolik péče o náš Dům?

Ať už byl důvod jakýkoli, nebyl Frank v našem Domě vítaným hostem. Byl nesnesitelný, panovačný a za každou cenu bazíroval na nějakých pravidlech, o jejichž existenci jsem do té doby ani nevěděla. Samozřejmě že jsem se s nimi důkladně seznámila; Frank vytapetoval těmi novými pravidly jednu celou zeď v prvním patře Domu, včetně trestů, které nás za jejich porušení čekají. Podle jeho slov bylo nutno zavést systém, jelikož disciplína v našem Domě byla značně pofidérní.

Možná tedy nebylo až takovým překvapením, že mi Frank začal být okamžitě nesympatický, a nebylo to jen tím, že to byl člověk s modrou krví, absolvent obchodní školy Ivy League a že si potrpěl na slova jako „součinnost“ a „kreativní myšlení“. Těmito pojmy okořenil svou úvodní řeč, v níž se představoval našemu Domu, a přidal k tomu ještě nevybíravě formulovanou výhrůžku, že pokud nebude spokojen s tím, co u nás zjistí, přejde dům trvale pod správu Greenwichského prezídia, nebo bude rozpuštěn.

Já měla tolik štěstí, že jsem pocházela z movité rodiny, a v Domě byli i další upíři s dobrým finančním zázemím. Co mě však opravdu iritovalo, bylo Frankovo nadřazené chování. Vždyť ten chlap nosil námořnické polobotky s gumovou podrážkou, proboha. A my jsme fakticky nebyli na lodi. Ve skutečnosti a navzdory roli, která mu byla Greenwichským prezídiem svěřena, to byl pořád jen Podřízený upír (i když zámožný) z Domu někde na východním pobřeží. Z Domu, který byl – ano – založen předkem z rodu Cabotů, ale který už byl dávno předán jinému Mistrovi.

A co hůř – Frank s námi mluvil, jako by byl členem Domu, jako by ho jeho peníze a konexe opravňovaly k nějakému postavení v rámci Cadoganu. To, jak si Frank hrál na člena Domu, bylo o to směšnější, že účelem celého jeho zdejšího pobytu bylo přesně stanovit, čím porušujeme pravidla. Byl to někdo zvenčí, kdo byl poslán proto, aby nás označil jako nepřizpůsobivé a jakožto skvrny na upíří společnosti nás srovnal pěkně do latě.

Kvůli starostlivosti o Dům a respektu vůči hierarchii mu Malik řízení Domu předal. Usoudil, že odporovat Frankovi je předem prohraný boj, a svůj politický kapitál si schovával na další kolo.

Bez ohledu na tato dramata byl Frank v Hyde Parku. Já byla tady, ve Smyčce, se svým náhradním upířím partnerem, pevně rozhodnutým naučit mě skákat z budovy, aniž bych někoho zabila… nebo překonala hranice nesmrtelnosti.

Znovu jsem nakoukla přes okraj a žaludek se mi scvrknul. Pralo se ve mně dvojí nutkání: jedno mi velelo, že si mám kleknout na kolena a odlézt zpátky na schody, a druhé, že se mám vrhnout dolů.

Pak ale řekl něco, co mě donutilo se rozhoupat.

„Nakonec stejně přijde svítání, Merit.“

O upírech a denním světle to nebyly jen fámy – jestli budu na střeše, až vyjde slunce, shořím na prach.

„Máš dvě možnosti,“ řekl Jonah. „Můžeš mi důvěřovat a vyzkoušet to, nebo můžeš odlézt zpátky střechou, jít domů a nikdy se nedovědět, čeho bys mohla být schopná.“

Podal mi ruku. „Věř mi,“ řekl pevně. „A při přistání dbej na měkká kolena.“

Byla to ona jistota v jeho očích, co nakonec rozhodlo – ta důvěra, že umím dosáhnout cíle. Před nějakým časem jsem v jeho pohledu vídala nedůvěru. Když jsem se s Jonahem potkala poprvé, nebyl mi zrovna moc nakloněn. Okolnosti nás však svedly dohromady a on se přes počáteční pochybnosti zjevně naučil mi věřit.

Teď byla příhodná chvíle mu tu důvěru oplatit.

Natáhla jsem ruku a křečovitě sevřela jeho prsty. „Měkká kolena,“ opakovala jsem.

„Stačí, když uděláš krok,“ řekl.

Podívala jsem se na něj, připravená vyjádřit souhlas, ale než jsem stihla otevřít pusu, zamrkal na mě, udělal krok a stáhl mě s sebou. Než jsem stihla protestovat, byli jsme ve vzduchu.

První krok byl nepopsatelně odporný – pocit, že vám zmizela pevná půda pod nohama a s ní i vaše bezpečí –, a pak řícení se dolů, z něhož se mi roztřásl žaludek i celé tělo. Srdce jsem měla až v krku, ale aspoň se přes něj neprodrala ven ta bublina strachu, kterou bych jinak chtěla vykřičet.

A potom už to bylo dobré.

Po prvotním hnusném kroku (opravdu hnusném – to nejde dostatečně zdůraznit) se zbytek klesání vůbec nepodobal pádu. Připomínalo to spíš úprk ze schodů – jen vzdálenost mezi každým stupínkem byla o moc delší. Nemohla jsem být ve vzduchu déle než tři nebo čtyři vteřiny, ale čas jako by skutečně zpomalil a město se kolem mě zvolna míhalo, když jsem se dotkla nohou země. Dopadla jsem do podřepu, s jednou rukou na chodníku, ale ten náraz nebyl prudší, než po obyčejném poskoku.

Můj přerod v upíra nebyl plynulý, mé schopnosti „naskakovaly“ tak pomalu, že mě pokaždé překvapilo, když se vyloupla nějaká nová. Ještě před rokem by mě takový skok zabil, ale teď mě naplnil pocitem moci. Seskok z devátého patra bez jediné zlomené kosti a modřiny? To byl výkon.

„Výborná skokanka,“ řekl Jonah.

Podívala jsem se na něj skrz ofinu. „Bylo to fenomenální.“

„Já ti to říkal.“

Narovnala jsem se a upravila si lem kožené bundy. „Říkal. Ale až mě příště budeš chtít shodit z nějaké budovy, tak ti to pořádně natřu.“

Škádlivě se usmál, přičemž se mi znepokojivě zachvělo srdce. „V tom případě myslím, že máme dohodu.“

„Ty ‚myslíš‘? Nemohl by ses prostě jen dohodnout, že mě příště z budovy shazovat nebudeš?“

„To by nebyla taková sranda,“ řekl Jonah, otočil se a vykročil ulicí. Nechala jsem mu pár kroků náskok, než jsem se vydala za ním, a v hlavě jsem stále měla ten jeho dráždivý pohled.

A já myslela, že první krok ze střechy bude drásat nervy.

Cadoganský Dům se nacházel v Hyde Parku, v městské části na jih od centra Chicaga. Zde rovněž sídlila chicagská univerzita, kam jsem jako doktorandka chodila, když jsem byla přeměněna v upíra. Udělal to Ethan, který zahájil mou transformaci pouhých pár vteřin poté, co mě napadl zbloudilý upír – takový, který se nehlásil k žádnému konkrétnímu Domu –, vyslaný Celinou Desaulniersovou. To byla narcistická upírka, kterou jsem probodla kůlem jen pár okamžiků poté, co byl zabit Ethan; na mě tenkrát poslala zbloudilého, aby mě zabil; udělala to naschvál mému otci. Můj otec, obchodník s nemovitostmi, nabídl Ethanovi – jak jsem se později dověděla – peníze za to, aby ze mě udělal upírku. Ethan tu nabídku odmítl a Celiny se dotklo, že můj otec neudělal stejnou nabídku i jí.

Ta ženská byla případ sám pro sebe.

A potom mě Ethan jmenoval cadoganskou Ochránkyní. A já se pak přestěhovala do Cadoganu, abych pomáhala chránit Dům a nemusela o půlnoci (a v poledne… a v šest ráno… a v šest odpoledne) poslouchat Malloryiny milostné eskapády s Catcherem.

Dům měl vše základní – kuchyni, tělocvičnu, operační středisko, kde strážci dohlíželi na naše bezpečí, a pokoje, připomínající internát nebo kolej, pro asi devadesát ze tří stovek cadoganských upírů. Můj pokoj byl ve druhém patře. Nebyl velký a nebyl luxusní, ale mohla jsem si tam oddychnout od náročné životní role upírky v Chicagu. Měla jsem tam postel, knihovničku, šatník a malou koupelnu. Navíc stačilo přejít chodbu a dojít si do kuchyňky s laskominkami a krví balenou v sáčcích, kterou dodávala naše smluvní firma s nemožným jménem Blood4You.

Zaparkovala jsem své oranžové volvo o pár bloků dál a došla pěšky zpátky k Domu. V potemnělém Hyde Parku zářily naše nové bezpečnostní reflektory, instalované při renovaci po útoku rozzuřených kožoměnců, a jejich světlo zalévalo celé pozemky. Sousedi si nejdřív na ty reflektory stěžovali, než jim došlo, jaké by to bylo bez nich – že ve tmě by byli nadpřirození vetřelci mnohem víc krytí.

Dnes v noci panoval v domě relativní klid, jen skupinka protestujících se choulila do dek na trávníku, který obklopoval Dům mezi chodníkem a tepanou železnou bránou. Od té doby, co byl starosta Tate zbaven funkce, obžalován a uvězněn na nezveřejněném místě, jich značně ubylo. Změna vedení města voliče zklidnila.

Bohužel to nezklidnilo politiky. Diane Kowalczyková, žena, která nahradila Tatea, si dělala zálusk na oválnou pracovnu, a nadpřirození obyvatelé Chicaga se jí tudíž hodili k podpoře budoucí volební kampaně. Byla velkou příznivkyní návrhu na zavedení registru nadpřirozeného obyvatelstva, podle kterého by každý z nás musel oficiálně oznámit své schopnosti a nosit při sobě průkaz totožnosti. Taky jsme se měli přihlásit pokaždé, když bychom do státu vstupovali, či ho opouštěli.

Většině nadpřirozených se tenhle nápad hodně protivil. Bylo to neamerické a zavánělo to diskriminací. Jistě, že někteří z nás byli nebezpeční, ale totéž platilo i o lidech. Podpořili by lidští obyvatelé Chicaga návrh zákona, podle kterého by se měli prokazovat každému, kdo by si o to řekl? O tom jsem pochybovala.

Lidé, kteří nás považovali za bytosti, jimž se nedá důvěřovat, trávili večery tak, že nám dávali najevo, jak moc nás nenávidí. Bohužel už se mi někteří z protestujících začínali zdát povědomí. Zvláště jsem poznávala jeden mladý pár – chlapce a dívku, kterým mohlo být nanejvýš šestnáct, a kteří před časem po mně a po Ethanovi pokřikovali nenávistná hesla.

Ano, měla jsem tesáky. Denní světlo mě mohlo zabít, stejně jako osikové kůly a setnutí hlavy. Krev byla pro mě nutnost, ale totéž platilo pro čokoládu a perlivé nápoje bez cukru. Nebyla jsem nemrtvá; jen jsem nebyla člověk. A tak jsem se rozhodla, že když se budu chovat normálně a zdvořile, můžu jejich předsudky postupně překonat.

Chicagské Domy už také úspěšně začaly bojovat s dezinformací. Ve Wrigleyville byl dokonce billboard s obrázkem čtyř různých, usmívajících se upírů pod slovy „PŘIJĎTE K NÁM!“ Měla to být výzva, aby lidé lépe poznali chicagské Domy. Pro nešťastně vyhlížející teenagery to dnes večer byl důvod k tomu, aby třímali v rukou ručně malované plakáty s nápisy „PŘIJĎTE K NÁM – A ZEMŘETE!“

Když jsem je míjela, zdvořile jsem se usmála a pak zvedla své dva ginghamové sáčky s burgery a vlnovkovými hranolky. „Večeře!“ zavolala jsem vesele.

U brány mě vítali dva z najatých fae, kteří hlídali vstup na pozemky Cadoganského Domu. Když jsem je míjela, jen letmo mi pokývli, a pak obrátili pozornost zpět k ulici. Fae zásadně nesnášeli upíry, ale lidi nesnášeli ještě víc. O rovnováhu se postarala výplata v hotovosti, kterou od Domu za své bezpečnostní služby pobírali.

Vyběhla jsem po schodech na sloupovou terasu a vešla dovnitř, kde jsem narazila na hlouček upírů, civících na stěnu, kam Frank vyvěšoval svá prohlášení.

„Vítej do džungle,“ řekl hlas za mnou.

Otočila jsem se a uviděla Juliet, jednu ze zbývajících cadoganských strážců, jak sleduje upíry se zoufalým výrazem. Byla to štíhlá rusovláska a působila tak trochu elfím dojmem.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

„Další pravidla,“ řekla a ukázala na stěnu. „Tři nové přírůstky na zdi hanby. Frank rozhodl, že upíři se nesmějí zdržovat ve skupinkách větších než desetičlenných s výjimkou oficiálně posvěcených shromáždění.“

„Abychom nemohli revoltovat proti Greenwichskému prezídiu?“ přemýšlela jsem.

„Nejspíš. Právo na svobodu shromažďování asi nebude jejich nejoblíbenější.“

„Jak hrozně kolonialistické,“ zamumlala jsem. „Co je další?“

Její výraz zešedl. „Rozdává krev na příděl.“

Tohle mě tak ohromilo, že mi chvíli trvalo, než jsem to pobrala. „Jsme upíři. Potřebujeme krev, abychom přežili.“

S opovržením pohlédla na stěnu polepenou papíry. „Ó, to já vím. Ale Frank ve své nekonečné moudrosti rozhodl, že nás Ethan rozmazlil a že máme krev v sáčcích příliš snadno k ruce. Omezí dodávky od Blood4You.“

Ačkoli jsme většinou pili krev balenou v sáčcích, byl Cadogan jeden z mála upířích Domů ve Spojených státech – v Chicagu dokonce jediný –, který dovoloval svým upírům pít krev od lidí nebo od jiných upírů. Ostatní Domy od této praktiky upustili, aby se lépe asimilovali s lidmi. Já osobně jsem pila krev od jednoho jediného muže – od Ethana –, ale ocenila jsem, že ta možnost je k dispozici.

„Lepší nám než Domu Greyů,“ uvažovala jsem. „Aspoň máme další zdroje.“

„Tentokrát ne,“ řekla Juliet. „Taky zakázal pití.“

Ta představa byla úplně stejně absurdní – ale z jiného důvodu. „To pravidlo ustanovil Ethan,“ protestovala jsem, „a Malik ho potvrdil. Frank nemá pravomoc –“

Ale Juliet mě umlčela pokrčením ramenou. „Tohle je prý součást jeho inspekce. Prý to má být test, jak zvládáme svůj hlad.“

„Připravuje si nás na to, abychom neuspěli,“ řekla jsem tiše a podívala se na skupinku upírů, kteří teď nervózně štěbetali. „Když tu máme nucenou správu, před dvěma měsíci jsme ztratili svého Mistra, před branami máme protestující, tak není možné, abychom to zvládli, aniž by někdo dostal amok z nedostatku krve.“ Podívala jsem se opět na ni. „A oni to pak využijou buď k tomu, aby převzali vládu nad Domem, nebo ho úplně zavřou.“

„Dost možná. Už si s tebou naplánoval pohovor?“

Frank si nepříliš překvapivě zval každého upíra na osobní pohovor. Podle toho, co jsem slyšela, se to většinou odehrávalo podle scénáře „obhaj svou existenci“. Já byla jednou z mála, s nimiž ještě nemluvil. Ne že by mě to mrzelo, ale každý den, který uplynul bez pohovoru, zvyšoval mé podezření.

„Pořád nic,“ řekla jsem jí.

„Možná je to projev respektu nebo tak něco. Třeba se snaží ctít Ethanovu památku tím, že tě nevyslechl jako první?“

„Pochybuju, že by náš vztah nějak ovlivnil hodnocení našeho Domu. Možná je to strategie – schválně to zdržuje, abych ten pohovor netrpělivě očekávala a nervovala se.“ Zvedla jsem večeři. „Aspoň jsem si přinesla nezdravý jídlo.“

„A když už jsi o tom začala, tak jsi dobře udělala, že sis to přinesla zvenku.“

„Jak to?“

„Zásada číslo tři: Frank zakázal v naší kuchyni fast food.“

Třetí bod pro Franka. „A jaký to má význam?“

„Je to nezdravé, příliš polotovarů a je to prý drahé. Teď máme na jídelníčku samý jabka, zelí a cereálie.“

Protože jsem upírka s pořádným apetitem, tak mě tohle opatření zabolelo snad nejvíc ze všech, která Frank zavedl.

Juliet se koukla na hodinky. „No, už bych měla jít. Jdeš si to sníst nahoru?“

„Luc a Malik se mnou chtěli mluvit a já slíbila, že přinesu něco na zub. Co máš na programu?“

Ukázala ke schodům, vedoucím do suterénu Domu, kde se nacházelo operační středisko. „Právě mi skončila směna u monitorů.“ Mluvila o uzavřeném okruhu obrazovek, kde běžel bezpečnostní přenos z kamer cadoganských pozemků.

„Něco zajímavého v televizi?“

Zakoulela očima. „Lidi nás nenávidí, bla bla bla, chtějí, abychom táhli rovnou do pekla, možná do Wisconsinu, protože to je blíž, bla bla bla.“

„Takže pořád to samý dokola?“

„V podstatě jo. Jestli si Celina myslela, že odtajnění upírů ukončí nějakou šťastnou upíří pohádkou, tak se šeredně spletla.“

„Celina se spletla na více frontách,“ řekla jsem.

„To je pravda,“ dodala tiše a já v jejím hlase slyšela náznak lítosti. Jenže lítost se snášela stejně těžce jako žal, a tak jsem změnila téma.

„Nějaké zprávy o McKetrickovi?“ zeptala jsem se. McKetrick, jehož křestní jméno mi nebylo známo, byl vojenský týpek, který si vzal do hlavy, že upíři jsou novými nepřáteli republiky. Měl černé oblečení, bojové zbraně a silnou touhu město od nás očistit. Jednoho večera se mně a Ethanovi postavil do cesty a slíbil, že ho ještě uvidíme. Od té doby se párkrát ukázal a já získala od Catchera hrstku informací o jeho kariéře v armádě – pochybná taktika a problémy s poslušností –, ale jestli měl nějaké vážné plány provést upíří genocidu, tak dosud nedal jasně najevo jaké.

Nevěděla jsem, jestli se díky tomu cítím líp nebo hůř.

„Ani šustnutí.“ Naklonila hlavu ke straně. „Kvůli čemu jsi byla venku?“

„Relaxovala. Chci říct, cvičila.“ Trochu mi to vysvětlování nešlo přes jazyk, ale ještě jsem se strážcům nesvěřila, že teď spolupracuju s Jonahem. Trávila jsem s ním čas díky našemu napojení na Rudou gardu a já nebyla pověřena prozradit to tajemství, a tak jsem se tématu „Jonah“ kompletně vyhýbala.

Zapředla jsem další lež do již tak komplikované sítě.

„Hm, udržovat se ve formě, to není nikdy na škodu,“ řekla Juliet a zamrkala.

To mrknutí naznačovalo, že jsem asi nebyla tak nenápadná, jak jsem myslela.

„Nuže, tohle byla náročná noc,“ řekla. „Jdu nahoru.“

„Juliet,“ zvolala jsem dřív, než mi odešla moc daleko. „Už jsi někdy skákala?“

„Skákala?“ zeptala se zamračeně. „Jako myslíš do vzduchu?“

„Myslím z budovy.“

„Ano.“ V očích se jí zračilo prozření. „Pročpak, Ochránkyně – dneska večer jsi absolvovala své první přistání?“

„Jo.“

„Gratuluju,“ řekla. „Jen si dávej pozor, abys nezašla moc daleko, nebo nepadala moc rychle.“

Užitečná rada do života.

Frank si zabral Malikovu kancelář – tu, která donedávna patřila Ethanovi. Malik se v ní ohřál sotva dva týdny, než přišel Frank a prohlásil, že tu místnost potřebuje on, aby mohl provést inspekci v Domě.

Malik – vysoký, s kakaovou kůží a zelenýma očima – jednal s rozvahou. Nechtěl si to u něj rozházet, a tak se podřídil a nastěhoval se zpátky do své staré kanceláře o kus dál v chodbě.

Nebylo to nic velkého; místnost skoro zaplnil Malikův psací stůl, regály s knihami a jeho osobní suvenýry. Malý prostor nám však nezabránil, abychom se tam pravidelně scházeli. Spojoval nás zármutek, a tak jsme se ve chvílích volna mačkali v téhle kanceláři více než kdekoli jinde v Domě.

Dneska večer dřepěli Luc s Malikem proti sobě nad šachovnicí, položenou na Malikově psacím stole, a o kousek dál seděla na podlaze Lindsey v tureckém sedu a s časopisem v ruce.

Malikova žena Aaliyah – drobná a velmi skromná kráska –, se k nám občas přidávala, ale dnes večer tu nebyla. Aaliyah byla spisovatelka, která trávila více času v jejich bytě než mimo něj. Naprosto jsem chápala její potřebu zakutat se o samotě a vyhýbat se upířím dramatům.

Luc, bývalý kapitán cadoganských strážců, nyní sekundant tohoto Domu, byl blonďatý pohodář s kadeřavými vlasy. Narodil se a vyrůstal na divokém Západě, a já předpokládala, že v upíra byl přeměněn s pistolí u hlavy. Luc se dlouho soužil kvůli Lindsey, mé nejlepší kamarádce z Domu a kolegyni od strážců, která si evidentně dnes v noci ukradla nějaký čas z operační místnosti.

Ti dva se dlouho scházeli a zase rozcházeli, většinou tedy spíš „rozcházeli“. Bála se, že by jejich vztah mohl zkrachovat, a že by to pak zničilo i jejich přátelství. Po Ethanově smrti však hledala útěchu a navzdory své někdejší fobii ze závazků konečně svolila, že dá Lucovi šanci.

Já strávila první týden po jeho smrti totálně mimo ve svém pokoji a s Mallory po boku. Když jsem konečně vylezla a Mal se vrátila domů, objevila se mi na prahu Lindsey a byla úplně rozhozená. Prý šla ve svém zármutku za Lucem, a utěšování se změnilo v láskyplné projevy, pak v objetí a ve vášnivý polibek, který ji totálně vyhodil ze sedla (nebo tak to říkala). Ten polibek sice zcela nevymazal její pochybnosti, ale povedlo se jí zahnat strach natolik, že mu dala šanci.

Luc měl samozřejmě pocit, že se mu dostalo zadostiučinění.

„Ochránkyně,“ řekl Luc s prsty nad jedním z černých rytířů a viditelně zvažoval své možnosti. „Čuchám burgery a měla jsi raději vzít pro všechny.“

Konečně se rozhodl, zvedl rytíře, hrubě ho postavil na novou pozici a pak vítězoslavně zdvihl paže. „Postupujem!“ řekl a povytáhl obočí směrem k Malikovi. „Máš na tohle odpověď?“

„Jsem si jistý, že na něco přijdu,“ řekl Malik s pohledem upřeným na šachovnici a jezdil očima zleva doprava, jak hodnotil pravděpodobnost a své možnosti. Šachy se pro Luca s Malikem staly jakýmsi týdenním rituálem – nebo mi to tak alespoň připadalo –, díky kterému měli pocit, že mají aspoň minimální kontrolu nad svým životem, zatímco vyslanec prezídia dřepěl o pár metrů dál po chodbě a rozhodoval o jejich osudu.

Položila jsem sáčky s jídlem na stůl, vytáhla z nich burgery se slaninou pro mě a pro Lindsey a posadila se vedle ní na podlahu.

„Takže,“ řekla jsem a složila pytlík od burgerů. „Krev na příděl?“

Luc a Malik současně zabručeli.

„Ten chlap je totální idiot,“ řekl Luc a pořádně si ukousl svého třívrstvého burgeru.

„Bohužel,“ řekl Malik, táhl šachovou figurkou a opřel se do židle, „je to idiot s plnou pravomocí Greenwichského prezídia.“

„Což znamená, že musíme počkat, až si milostivě sbalí saky paky, než můžeme jednat,“ řekl Luc a znovu se shrbil nad šachovnicí. „Při vší úctě, Můj pane, ale ten chlap je debil.“

„K jeho debilitě nemám žádné oficiální stanovisko,“ řekl Malik, vytáhl ze sáčku krabičku s hranolky, dal si na ně štědrou dávku kečupu a pustil se do jídla. Byla jsem ráda, že Malik, na rozdíl od Ethana, nepotřeboval školení o chicagských mastných specialitách. Znal rozdíl mezi hovězím s papričkami a pálivým hovězím, měl oblíbenou pizzerii a vědělo se o něm, že si často dělá s Aaliyah noční výlety k Milwaukee do bufetu u silnice, aby si tam mohli dát „nejlepší kousky čerstvého sýra“. Potlesk pro ně.

„Ale necháme ho, aby se chytil do vlastní pasti,“ dodal Malik. „A mezitím budeme jenom bedlivě sledovat upíry a případně včas zakročíme.“

Malik to řekl tónem Mistra upíra, který si začínal v posledních několika týdnech osvojovat. Pochopila jsem, raději jsem se v tom tématu nevrtala a věnovala se svému burgeru, zatímco Luc pomocí jednoho hranolku ukazoval na různé šachové figurky, mezi kterými se rozhodoval.

„Uvážlivý, že?“ zašeptala jsem Lindsey.

Usmála se skoro nebezpečně jistě. „Nemáš potuchy, jak uvážlivý umí být. Jak… důkladný.“ Naklonila se ke mně a uhryzla si ze svého burgeru kousíček slaniny. „Už jsem někdy básnila o tom, jak úžasný je upír s chlupatou hrudí, když má na sobě jenom kovbojské boty?“

Uprostřed sousta jsem zavřela oči, ale na zahnání představy Luca v rouše Adamově a v odrzlých rezavých botách bylo příliš pozdě. „Mluvíš tady o mém bývalém šéfovi,“ zašeptala jsem. „A já se snažím najíst.“

„Představuješ si ho nahatýho, že jo?“

„Bohužel.“

Poplácala mě po paži. „Když si pomyslím, že jsem váhala, jestli s ním mám chodit. Jo, a když už jsme u toho. Dost o chlapech.“

„Zcela určitě dost, ano.“ Z Lindsey se stávala moje nová Mallory, včetně detailů o svém milostném životě. Ach jo.

„V tom případě tě ponechám s tvou vlastní obrazotvorností. Ale jako terapii proti žalu vřele doporučuju aplikovat upíra s chlupatou hrudí. Dělá to zázraky.“

„To hrozně ráda slyším. Ale jestli budeš mluvit ještě chvíli, vypíchnu ti oči párátkem.“ Strčila jsem jí hrst ubrousků. „Zmlkni a jez si svůj burger.“

Někdy se člověk musí umět ozvat.

KAPITOLA 2
SLADKOBOLNÉ SNY

Stála jsem na náhorní plošině ve svém moderním černém koženém kompletu – dlouhé vlasy mi povlávaly v chladném větru, který se proháněl kolem a vířil mlhu, svíjející se mi u nohou.

Oblečení bylo možná moderní, ale nacházela jsem se v nějaké prastaré době. Krajina byla nehostinná a pustá a ve vzduchu čpěla síra a vlhkost.

Ty kroky jsem dřív cítila, než slyšela, země se mi jen lehce chvěla pod nohama.

A pak se objevil on.

Ethan jako bojovník, vracející se z bitvy, vyšel z mlhy v oděvu, který absolutně nezapadal do Chicaga jednadvacátého století. Po kolena vysoké kožené boty, hrubě střižené kalhoty a dlouhá kožená tunika, v pase přepásaná. Uprostřed hrudi měl světle červený šrám. Vlasy měl dlouhé, vlnité a zlatavě blond, oči jasně zelené.

Šla jsem k němu, kolem srdce mi kroužil strach, svíral je jako kleště a já skoro nebyla schopná nasát vzduch do plic. Byla jsem ráda, že ho vidím živého – ale věděla jsem, že je poslem smrti.

Když jsem došla až k němu, položil mi ruce na paže, sklonil se a políbil mě na čelo. Tak jednoduché gesto a přesto tak intimní. Drahocenný projev lásky, z něhož mě lítostí rozbolelo na prsou. Zavřela jsem oči a vychutnávala si ten okamžik, zatímco vyvýšenou plání otřásal hrom, až se země opět zachvěla.

Ethan najednou zvedl hlavu a ostražitě se rozhlédl. Když se podíval opět na mě, začal mluvit, ale slova z něj plynula v nějakém zpěvném jazyce, který zněl jako z hodně vzdálených časů.

Zakroutila jsem hlavou. „Nerozumím ti.“

Zatvářil se stísněně a na čele se mu objevila ustaraná vráska, ale chrlil slova stále rychleji, jak se snažil mi to rychle všechno říct. Bohužel rychlost nepomáhala.

„Ethane, já nevím, co říkáš. Mohl bys mluvit anglicky?“

S panikou v očích se ohlédl přes rameno, pak mě chytil za paži a ukázal za sebe. Valila se k nám nízká, hustá bouřková fronta, vítr sílil a ochlazovalo se.

„Já tu bouři vidím,“ řekla jsem mu přes hukot větru. „Ale neumím ji zastavit.“

Ethan něco vykřikl, ale slova odnesl kvílející vítr. Vykročil směrem k bouřkovým mrakům a škubal mou paží, abych ho následovala.

Já však odolávala a cukala jsem paží zpět. „Tímhle směrem ne! Nemůžeme jít do bouřky!“

Byl však neústupný, a já též. Byla jsem si jistá, že jestli se někde neschováme, sfoukne nás to z náhorní roviny do moře. Začala jsem utíkat pryč od stěny z mraků… i od něj. Avšak neodolala jsem a naposledy se ohlédla. Stál nehnutě na pláni a vlasy mu vlály ve vichřici.

Než jsem mu stihla přispěchat na pomoc, vichřice nás dostihla a začala zuřit, vítr mě shodil na zem, tlak mi vysál vzduch z plic. Jakmile jsem dopadla na kolena, spustil se liják, přicházel ze strany a proměnil krajinu v jednu velkou šeď, vítr mi hučel v uších. Ethan v tom náporu zmizel a zůstala po něm jen ozvěna jeho hlasu v mé mysli.

„Merit!“

Probudila jsem se zlitá potem, lapala jsem po dechu a v uších mi zněl jeho hlas.

Odhrnula jsem si mokrou ofinu z čela, z očí se mi vyvalily slzy, třela jsem si rukama tvář a snažila se zklidnit splašené srdce.

Můj první sen o Ethanovi byl neskutečný; vyhřívali jsme se na slunci – což je pro upíry tabu. Vychutnávala jsem si tuhle poslední vzpomínku na něj.

Jenže tohle už byla šestá noční můra za dva měsíce, které uplynuly od jeho smrti. Každá další byla živější a silnější než ta předchozí a probuzení bylo jako vynořit se z tunelu paniky s hrudníkem staženým do uzlu. V každém z těch zlých snů jsme se řítili do nějaké krize, ale konec byl vždycky stejný – vždycky mi ho něco vyrvalo. Pokaždé jsem se vzbudila s jeho hlasem v uších, jak v panickém strachu křičel mé jméno.

Opřela jsem čelo o kolena a žal rozbušil mé srdce jako tympán. Bezmoc z té ztráty mě zcela pohltila. Nejen ze ztráty Ethana, ale také z frustrace – z vyčerpání – toho, že mě opět navštívil duch, který mě nechce pustit. Slzy tekly a já je nechala, jen jsem si přála, aby ta štiplavá sůl mohla smýt mou bolest.

Chyběl mi jeho hlas. Pohled na něj. Jeho vůně.

A pravděpodobně kvůli tomu jsem uvízla v začarovaném kruhu snů o Ethanovi – znovu a znovu jsem přihlížela tomu, jak umírá. Můj zármutek se stal propastí, z níž jsem se nedokázala vydrápat.

Když srdce konečně zpomalilo, znovu jsem se posadila a otřela si rukávem slzy z tváří. Vzala jsem z nočního stolku telefon a vytočila číslo jediné osoby, která mě mohla uklidnit.

„Hernajs fagot,“ ohlásila se mi Mallory přes hlasitý mužský bas. „Mám studijní pauzu – Catcher je nahatej a ve studiu Barry White. Víš vůbec, jak vzácný jsou pro mě pauzy?“

Mallory byla opožděně identifikovaná čarodějka, momentálně v učení. Právě ukončila učňovský kurz s roztomilým sympaťákem jménem Simon a připravovala se na „závěrečky“, které ji čekaly za několik týdnů. Simona jsem sice viděla jen pět minut, během nichž jsem s ním byla v jedné místnosti, ale Catcher ho rozhodně neměl v lásce. Zřejmě to nějak souviselo s faktem, že Simon byl členem Čarodějnické unie magie a kouzel (hovorově nazývané „Řád“), organizace, která Catchera vyloučila ze svých řad.

Zněla podrážděně a já věděla, že tenhle týden je šíleně ve stresu, ale potřebovala jsem ji, a tak jsem naléhala. „Měla jsem další sen.“

Okamžik mlčela, než zařvala: „Pět minut, Catchi.“

Slyšela jsem huhlání, a pak ticho.

„Kolikátý to je?“ zeptala se.

„Šestý. Tenhle týden jsem měla dva.“

„Co si pamatuješ?“

Mal mě vyslýchala pokaždé, když jsem měla takový sen – její morbidní zvědavost a láska k okultismu společně vyústily v důkladný průklep. Vyhověla jsem jí a popsala jí to do detailu.

„Hlavně ten konec, jako obvykle. Ethan byl oblečený jako starodávný válečník. Hnala se na nás bouře a on se mě snažil varovat, ale já myslím, že mluvil švédsky.“

„Švédsky? Proč by, proboha, mluvil švédsky? A odkud víš, jak zní švédština?“

„Pocházel ze Švédska. Tedy prapůvodně. A já netuším. Možná jsem něco zaslechla na internetu. Každopádně se mě snažil odtáhnout přímo do té bouře. Chtěla jsem se před ní utéct.“

„To zní jako rozumná věc. A co bylo pak?“

„Udeřila bouře. Ztratila jsem ho z očí a vzbudila jsem se, když mě volal jménem.“

„Takže symbolika je docela jasná,“ řekla. „Jsi s Ethanem, ale jste od sebe oddělení nějakou kalamitou. To dost připomíná scénář z reálného života.“

Neurčitě jsem zamručela na znamení souhlasu a přitáhla si pod sebe nohy. „To je asi pravda.“

„Samozřejmě že ano. Zas na druhou stranu – sny nejsou nikdy jen tak. Vždycky se děje něco víc. Mysl bloudí. Duše koná dobrodružné výpravy. Už jsem ti to říkala předtím, a řeknu to znova – ty a Ethan jste na sebe byli nějak napojení, Mer. Ne zrovna šťastně, ale přesto byli.“

„Tak co teda? Navštěvuju jeho ducha ve snech?“

Nevesele se zasmála. „Netipla bys Darth Sullivana na to, že by přišel na způsob, jak tě strašit posmrtně? Zřejmě pořádá na onom světě pracovní schůze. Nebo předkládá hodnocení výkonnosti. Vydává nařízení.“

„Takové věci zbožňoval.“

Mal na chvíli zmlkla. „Podívej,“ řekla. „Možná na to jdeme nějak špatně. Chci říct, že mluvíme o tom, co to znamená a jak často se to děje. Ale ty jsi mi kvůli tomuhle volala už snad šestkrát. Možná bysme měly začít mluvit o tom, jak to zastavit.“

Z tónu jejího hlasu jsem nějak nemohla poznat, jestli chce dát najevo obavu o můj duševní stav, nebo nevoli, že to s ní probírám. Její kousavé poznámky jsem přehlížela, ale slíbila jsem sama sobě, že až tohle bude za námi, pořádně si to vynahradím.

A pokud šlo o její plán, tak tím jsem moc nadšená nebyla. I když to možná znělo uboze, tak v mých snech byl Ethan živý. Byl skutečný. Neměla jsem žádné jeho fotky a hmatatelných památek jen málo. I moje bdělé vzpomínky na něj byly mlhavé – při každém pokusu vybavit si jeho tvář jako by se jeho rysy rozpily. Jako by byl slabě zářící hvězda na obzoru – když se snažíte na ni zaostřit, rozmaže se vám ještě víc.

Ve snech jsem ho však viděla ostře a čistě.

„Myslím, že k tomu není důvod.“

„Je, když ti ty sny slouží jako náhrada za skutečný život.“

Tohle zabolelo, ale chápala jsem ji. „Neslouží. Není to ten typ snů. Jen se… díky nim cítím blíž k němu.“ Samozřejmě za cenu zpocených nočních děsů.

„No, když se to stane znovu, budeš si muset promluvit s Catcherem. Mně už začínají zkoušky.“

„Už teď?“ zeptala jsem se jí. „Myslela jsem, že na to máš ještě týden.“

„Simon mi chtěl přidat ‚element překvapení‘,“ objasnila Mallory a já uslyšela v jejím hlase uvozovky. „Testování probíhá na etapy. Uvede mě do nějaké zvláštní situace; já ji napravím. Půjdu domů, udělám něco ve své chemické laboratoři, a pak se vrátím zpátky na druhé kolo. Bude se mě ptát na Klíče a já použiju Klíče k nápravě problému. Hotovo. A znova. A to je celé.“

Klíče byly čtyři magické obory, které čarodějové znázorňovali pomocí kruhu, rozděleného na čtyři výseče. Bylo to pro ně zřejmě tak důležité, že si Catcher nechal čtyři Klíče vytetovat na břicho.

„No, když mi nebudeš k dispozici ty,“ řekla jsem a snažila se to trochu odlehčit, „myslíš, že by Catcher mohl mezitím nosit modrou paruku?“

Malloryiny kdysi blond vlasy byly obarvené na skandálně jasný odstín modré. Byly rovné a sahaly jí několik centimetrů pod úroveň ramen.

„Asi ne. Ale vždycky mu můžeš pohrozit, že mu odpojíš kabelovku. Takhle jsem dosáhla toho, že mi natřel skříňky v kuchyni.“

„Jak se vůbec má pan Červená Knihovna?“

„Nekonečně dobře, když neví, že mu tak říkáš.“

Catcher byl závislý, už to bylo tak. Když dávali nějaký televizní film o kdysi terorizované ženě, která se postavila na vlastní nohy, určitě koukal. U drsného, svalnatého čaroděje se zálibou v boji s mečem a sarkasmu to byla trochu divná závislost, ale Mallory to tolerovala a já myslím, že na ničem jiném nezáleželo.

„Říkám mu tak, jak zaslouží. Nechceš si zařadit do svýho programu pauzičku s večeří? Třeba sushi?“

„Pauzičky teď nehrozí. Musím se soustředit na hodně věcí. Ale ať tě ani nenapadne cpát do sebe polejvaný piškotky před spaním.“

„Vůbec nevím, o čem mluvíš.“

„Lhářko,“ nařkla mě, ale dalšího lhaní jsem byla ušetřena. Přesně v tu chvíli zapípal na mém nočním stolku cadoganský pager – nezbytnost strážce. Natáhla jsem se pro něj. OP STRED. OKAM.

Zkratka „okam“ v Cadoganském Domě v současné době znamenala jedinou věc: „Je čas na další poradu.“ S důrazem na slovo další. Kelley, naše čerstvě jmenovaná kapitánka stráží, si na ně potrpěla.

„Mal,“ řekla jsem a slezla z postele. „Musím běžet. Je čas hrát Ochránkyni. Hodně štěstí u zkoušek.“

Mallory odfoukla. „Štěstí to neovlivní. Ale přeju ti sladké sny.“

Položila jsem to, a i když jsem nebyla z toho hovoru moc nadšená, věděla jsem moc dobře, že si musím dávat pozor. Když Mallory zjistila, že je čarodějka, nebyla jsem jí moc dobrou oporou, protože jsem se v té době většinou brodila po kolena ve vlastních problémech coby nově přeměněná upírka. Musela jsem ji podpořit, i když jsem zrovna nebyla moc ve stavu. Teď nebyla vhodná doba navážet se do ní kvůli sarkasmu. Když jsem potřebovala, byla tu pro mě; teď bych jí to měla oplatit.

Kromě toho jsme obě měly i mnohé jiné bitvy, v nichž bylo třeba zabojovat.

Luc bral svou práci vážně, ale taky měl hodně dobrý smysl pro humor. Vnesl do operačního střediska veselou a kamarádskou náladu, tedy spolu se zálibou v džínovině, nadávání a sušeném hovězím. Luc byl skvělý taktik a bral věci s nadhledem. S žádnou z těch vlastností jsem neměla sebemenší problém.

Kelley, která ho ve funkci nahradila, byla chytrá, šikovná a vyznala se… ale nebyl to Luc – a nešlo jen o kovbojské boty.

Když přijala tuhle funkci, ostříhala si své hedvábné tmavé vlasy na krátké hladké mikádo. Její vlasy působily profesionálně, a totéž začala uplatňovat na cadoganských strážcích. Náš časový rozpis byl teď přísnější, schůzky formálnější. Zavedla nám každodenní cvičení a vyžadovala, abychom na konci směny odevzdávali kompletní hlášení. Doslova všechno v našem operačním středisku začalo být virtuální a těch několik málo papírů, které ještě zůstaly, bylo barevně rozlišeno, opatřeno štítky, seřazeno podle abecedy a pečlivě srovnáno. Měli jsme píchací karty a cedulky se jmény, z čehož to druhé jsme měli nosit během nočních hlídek na pozemcích Domu kvůli „vztahům s veřejností“.

„Součástí bezpečnosti Domu,“ řekla Kelley, „je navození atmosféry důvěry v bezprostředním okolí. Když budou vědět, kdo jsme, nebudou tolik inklinovat k násilí.“

Ne že bych nesouhlasila. Jenom… jmenovky? To jako fakt?

Ale i když jsem si myslela, že je to směšný nápad, nechala jsem si ty námitky pro sebe. Když byl Mistrem ještě Ethan, než mě potřebovali v jednotce strážců, trávila jsem většinu času s ním na speciálních misích. Teď tu Ethan nebyl a Kelley se stala mou nadřízenou a hlavním styčným bodem s Domem.

Byla moje šéfová, a tak jsem si nedovolila hádat se s ní o nějakých jmenovkách. Krom toho jsme teď museli držet při sobě, se jmenovkami nebo bez. V poslední době jsme si pozdvižení užili už dost.

Když jsem přišla do operačního střediska, osprchovaná a oblečená do cadoganské uniformy – černého, přesně na tělo padnoucího kostýmu –, kupodivu se tam žádná porada nekonala. Lindsey a Juliet seděly u dvou z počítačových stanic, zatímco Kelley stála vedle zasedacího stolu s mobilem v ruce a očima upřenýma na displej.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

Kelley ke mně beze slova natočila telefon a přistrčila mi ho blíž. Celý displej vyplňoval obrázek – nebo asi to měl být obrázek, protože displej byl celý černý a já vlastně nic neviděla.

„Nechápu.“

„Tohle je jezero Michigan.“

Zamračila jsem se a snažila se přijít na to, co mi uniklo. Michiganské jezero tvořilo východní hranici města. Jelikož jsme byli vzhůru jen v noci, bylo jezero pokaždé, když jsme se probudili, tmavé. Takže jsem nechápala, co má být.

„Promiň,“ řekla jsem omluvně, „ale já stále nechápu.“

Kelley si přitáhla telefon zpátky k sobě, stiskla pár tlačítek a znovu jej natočila na mě. Tentokrát se mi ukázala fotka sklenice plné inkoustově černé vody.

„Tohle je voda z Michiganského jezera,“ vysvětlila mi dřív, než jsem se stihla zeptat. „Internet blázní. Asi před dvěma hodinami jezero úplně zčernalo.“

„A to není všechno,“ ozvala se Lindsey a otočila se na židli čelem k nám. „Totéž se stalo s řekou Chicago, alespoň na území města. Obojí zčernalo a přestalo se hýbat.“

Snažila jsem se pochopit, co mi říkají. Myslím tím, že jsem chápala doslovný význam těch slov, ale nedávalo mi to smysl. „Jak se mohly přestat hýbat?“

„To nevíme jistě,“ řekla Kelley, „ale máme tušení, že by to nějak mohlo souviset s tímhle.“ Na displeji přecvakla na třetí obrázek. Byla na něm drobná, ale prsatá žena s dlouhými zrzavými vlasy a velmi spoře oděná do zelených šatiček. Stála na mostě nad řekou, měla roztažené paže a zavřené oči.

Takovou ženu už jsem viděla – vlastně několik. Připomínala jednu z těch nymf, které vládly nad chicagskými vodními toky. Setkala jsem se s nimi, když jim můj dědeček, prostředník mezi městem a nadpřirozenem, pomáhal vyřešit spor.

„Říční nymfa,“ konstatovala jsem a naklonila se, abych na displej líp viděla. „Ale co s tou vodou dělá?“

„Nejsme si úplně jistí,“ řekla Kelley. „Tahle fotka koluje po internetu, a taky ta s tou vodou. Podle času pořízení fotografie jezero ztmavlo několik minut poté, co tohle udělala – ať už ‚to‘ bylo cokoli.“

Zapitvořila jsem se. „To není dobrá shoda náhod.“

„Ne, to není,“ souhlasila Kelley. „Zvláště ne, když je starostka přesvědčená, že původem všeho zla jsme my.“

Bývalý starosta Seth Tate – alespoň před svým obviněním – proslul tím, že zvládl nadpřirozenou situaci v Chicagu a podpořil naše začlenění do lidské společnosti. Založil kancelář mého dědečka, a když upíři odtajnili svou existenci, učinil Chicago hranicí nadpřirozených vztahů ve Spojených státech.

Starostka Kowalczyková nebyla starosta Tate a zcela určitě neměla zájem zapsat se jako příznivkyně nadpřirozených. Její kampaň před předčasnými volbami byla krátká, ale ona se během ní stihla vyjádřit jasně: Chicago bylo sice známé tím, že poskytovalo záštitu, ale pod vedením Kowalczykové se tato záštita neměla vztahovat na upíry ani kožoměnce. Žádný „speciální přístup“ pro nadpřirozené.

„Jako kdybychom už tak nebyli dost populární,“ zamumlala jsem. Když si s Lindsey vyměnily pohledy, věděla jsem, že jsem v bryndě. „Co je?“

„Tohle si o tom myslím já,“ řekla Kelley. „Vím, že tahle záležitost s vodou není vysloveně náš problém, zvláště pokud jsou do toho namočené nymfy. Vážně pochybuju o tom, že ten problém způsobil nějaký upír, a řešení toho problému se pravděpodobně ujme úřad ombudsmana, je to tak?“

„To je určitě možné.“

„Ale v očích veřejnosti jsme ztělesněním nadpřirozena my,“ pravila Kelley. „Veřejnost ví jen o nás a o kožoměncích a Gabe se nyní drží zpátky. Jestli lidi začnou vyvádět…“

„Budou z toho vinit nás,“ dořekla jsem za ni. V náhlé nervozitě jsem začala žmoulat lem bundy. „Co ode mě chcete?“

„Spoj se se svým dědečkem. Zjistíš, co ví, a potom pojedeš do centra města. Budeš mít oči dokořán a uděláš, co budeš moci, abys ombudsmanovi a jeho úřadu pomohla, a to pokud možno tak, aby veřejnost nezačala panikařit, a za co nejmenší účasti politiků.“

„A co vy? A Dům? Když budu mimo, budete v ještě větším početním oslabení.“

Zavrtěla hlavou. „Jestli starostka najde důvod, proč nás ukřižovat, tak žádný Dům nebude.“ Pak její výraz změkl. „Nechtěla jsem se ptát, ale… Zvládneš to? Moc jsi z Domu nevycházela poté, co… však víš.“

Od té doby, co Ethan. Chtěla říct.

Když jsem naposledy opustila Dům kvůli opravdové misi, skončilo to smrtí dvou upírů, z nichž jen jeden si to zasloužil. Otevřeně jsem přiznávala, že jsem měla strach. Ta rána byla ještě příliš živá a obava, že selžu a umře někdo další, stále silná. V mé složce bylo už napomenutí, že jsem na vlastní pěst pátrala po Celině a vytočila tak Greenwichské prezídium, což také nebylo moc povzbudivé.

Luc mi to sice vyvracel a připomínal mi, že Ethan byl proklát kůlem ne kvůli mé ledabylosti, nýbrž proto, že skočil před upírku, omámenou drogou, a že ten kůl byl určen pro mě. Tahle připomínka však bohužel nijak nezmenšila můj pocit viny a nedonutila mě zkoušet to znova.

Kelley byla trpělivá a nechala mě dělat mou práci Ochránkyně spíš kolem Domu než mimo něj. Tohle skvěle zapadalo do Malikova plánu, podle něhož jsme na sebe nějakou dobu neměli zbytečně upozorňovat. V poslední době jsme si dramat užili dost, včetně nuceného správce.

Na druhou stranu… rozhlédla jsem se po poloprázdné místnosti. Kromě mě, Juliet a Lindsey už měla Kelley k ruce jen dva strážce. Někdo jim musel helfnout, a já byla jediný volný kandidát.

„Budu v pohodě,“ odkývala jsem. „Když o tom dědeček už nebude vědět, tak jim to tam všechno vylíčím, a vyrazím hned.“

V Kelleyině obličeji jsem viděla zřetelnou úlevu, ale ne na dlouho. „Hrozně nerada tě posílám samotnou a vím, že jsi zvyklá spolupracovat s Eth– s partnerem. Bohužel ti teď nemůžu nikoho přidělit. Budeš to muset zvládnout sama.“

To jsem čekala a taky že jsem měla připravenou strategii.

„No, já jsem se nedávno seznámila s Jonahem, s kapitánem stráží od Greyů. Bylo to při tom fiasku tenkrát v Temple Baru.“ Když to shrnu, tak zdrogovaní cadoganští upíři způsobili výtržnosti, které na sebe upoutaly pozornost celého města. Jonah přišel z Domu Greyů, aby získal o té bitce přehled, což mělo být to naše první setkání. „Jelikož máme nedostatek sil a tohle není výhradně problém Cadoganů, mohla bych zjistit, jestli nemá nějakého volného strážce.“ Samozřejmě že měl – sebe.

„Ó,“ řekla Kelley. „To je dobrý nápad. To mě nenapadlo, ale určitě to stojí za úvahu.“

Zdvořile jsem se usmála, ale všimla jsem si Lindseyina nepokrytě zvědavého výrazu. Určitě se mě na Jonaha bude později vyptávat.

„Pusť se do toho,“ pobídla mě Kelley. „Jeď k jezeru a zjisti, co se to tam sakra děje – a co je kolem toho třeba udělat.“

Slíbila jsem, že ano. Zdráhavost stranou: od toho konec konců Ochráncové jsou.

S misí na paměti jsem vyběhla schody do svého pokoje ve druhém patře, převlékla se do kožených kalhot a bundy, pod to šedivé tílko, nazula boty a připnula pager. Svůj zlatý medailon Domu už jsem měla – oficiální důkaz příslušnosti k některému z amerických upířích Domů.

Vytáhla jsem ještě rychle z pochvy katanu, oficiální zbraň upírů Greenwichského prezídia, a zkontrolovala její ostří. Bylo nabroušené a stále ještě blyštivé po posledním čištění rýžovým papírem.

Otevřela jsem nejsvrchnější šuplíček své skříňky, kde na složených tričkách, příliš tenkých pro podzim v Chicagu, ležela oboustranná dýka. Pro zbraň to nebylo zrovna nejlepší místo, ale bylo dost důvěrné, tudíž za určitých okolností patřičné. Dýku dával Ochránci Domu tradičně jeho Mistr; většina amerických Domů již Ochránce delší dobu nemělo, a tak to, že mě Ethan jmenoval a daroval mi dýku, bylo obnovení tradice.

Čepel se leskla jako chrom; rukojeť byla perleťová a hedvábná na dotek. Na konci rukojeti byl zlatý kotouč, téměř stejný jako můj cadoganský medailon, a do něj byla vyryta moje pozice v Domě.

Zvedla jsem ji a přejela prstem po vyrytých písmenech. Byla to jedna z mála fyzických památek, které jsem na Ethana měla, spolu s medailonem a podepsaným baseballovým míčkem Cubs, který mi dal místo původního, který jsem ztratila. Bylo to hrozně divné – být v Domě obklopená upíry, které stvořil on, a zařízením, které vybral on, a mít živé sny a vzpomínky na něj, když jsem v době jeho smrti měla nakročeno ke vztahu s ním –, a mít tak málo upomínek na čas, který jsme strávili společně.

Byla jsem sice nesmrtelná a můj čas teoreticky neomezený, ale jinak jsem neměla větší kontrolu nad tokem času než normální smrtelník. Předpokládala jsem, že mé vzpomínky nakonec vyblednou a zmizí, a tak jsem si užívala hmatatelných památek na to, kdo Ethan byl.

Kelley mi dopřála čas ho oplakat, ale teď už bylo třeba dát se znovu do práce. Přitiskla jsem rty k rytině a strčila dýku do pouzdra v botě. Vyčesala jsem si vlasy do vysokého culíku, vzala mobil a vytočila Jonahovo číslo.

„Jezero Michigan?“ řekl hned, jak to zvedl.

„Jo. Vadilo by ti dělat dnes večer pomocníka Ochránkyni?“

Jonah sarkasticky odfrkl. „Já jsem starší a moudřejší upír. To dělá pomocníka z tebe.“

„Já to umím líp s katanou.“

„To se teprve uvidí. A já mám víc vysokoškolských titulů.“

Měl pravdu; v tom mě předstihl. Moje doktorandské studium přerušila přeměna v upírku; Jonah si zvládl udělat čtyři tituly i s tesáky. A já musela sama před sebou přiznat akademickou závist.

„No tak fajn,“ řekla jsem a zakoulela očima. „Nikdo není pomocník. Rovnoprávnost a tak dále. Kde se setkáme?“

„Můj kamarád má loď, ale ta už je na tuhle sezónu uklizená v suchém doku. Navy Pier. Za půl hodiny. Jo – a Ochránkyně?“

„Ano?“

„Jestli bude brána zavřená, nezapomeň, že máš dost síly na to, abys ji přelezla.“

Výborně. Do svého résumé si mezi dovednosti mohu směle zařadit i „vloupání a vstup na cizí pozemek“.

* * *

S dýkou v botě i v ruce jsem se vydala dolů po hlavním schodišti do prvního patra – zase o trochu blíž k mému prochladlému autu.

Byla jsem v lobby s klíčky v ruce, když dolů sešli Luc a Lindsey, drželi se za ruce a vypadali oba velice zamilovaně. Jejich vzkvétající vztah mi můj žal příliš neusnadnil, ale předstírala jsem přihlouplou optimistku, jako že z Ethanova odchodu na věčnost vzešlo alespoň něco dobrého.

„Ochránkyně,“ řekl Luc. „Jdeš se podívat na zoubek tomu problému s vodou?“

„Jdu.“

„Zase po dlouhé době venku v ulicích.“

„Určitě je to po dlouhé době první mise, která se týká Domu.“

„Jsi nervózní?“

Několik sekund jsem zvažovala odpověď. „Trochu ano, ale dá se to snést. Vím, že s Ethanem to nebylo pokaždé jednoduché. Byl to nesmlouvavý učitel a někdy jsem si připadala jako hrouda hlíny, z které se snaží uplácat něco jiného.“

„Myslíš, jako že každý výlet byla výchovná lekce?“

„Jo, tak nějak,“ řekla jsem a kývla. „Ale myslím, že mi časem pomalu porozuměl. Začal přicházet na to, kdo jsem, a zjišťovat, že umím být Domu užitečná i sama a bez úprav.“ Se sebezapřením jsem se pousmála. „Byl panovačný a povýšený a taky trn v zadku. Ale byl to můj trn v zadku, víš? A dneska v noci s ním nebudu. Je to prostě divný pocit.“

Luc se ke mně bez varování natáhl a popadl mě ve vřelém objetí. „Ty to zvládneš, Ochránkyně.“

Zadržela jsem dech a poplácala ho po zádech, dokud mě nepustil. „Děkuju, Lucu. Vážím si toho.“

„Máš nějakou posilu?“ zeptala se Lindsey.

„Jonaha – kapitána greyovských stráží. Uvolil se k tomu. Máme sraz v centru. A můžu samozřejmě zavolat i dědovi.“

Luc objal Lindsey jednou rukou kolem ramen. „Víš, že jsme tu pro tebe samozřejmě i my.“

„Vím. Jste dva z mých oblíbených upírů.“

„Jenže ty většinu upírů stěží toleruješ,“ řekla Lindsey a zamrkala na mě. „Takže si nejsem jistá, jestli to o něčem vypovídá.“

Vyplázla jsem na ni jazyk, ale ukázala jsem ke dveřím. „Chcete mě doprovodit ven?“

„Jasně. Já jdu stejně ven na pochůzku po pozemcích.“ Nahnula se k Lucovi a dala mu pusu na tvář. „Přijdu za tebou po směně.“

„To si piš, bloncko,“ řekl. Ještě ji plácl po zadku a pak mi zasalutoval. „Hodně zdaru, Ochránkyně.“

Lindsey mě vzala za ruku a prakticky mě odtáhla ke dveřím. Ale povedlo se jí počkat, až budeme venku a na chodníku, než začal výslech.

„Takže ty už zase pečeš s Jonahem?“

„Zase?“ podivila jsem se nahlas, neochotná dát jí odpověď, dokud nezjistím, kolik toho ví.

„Zlato, nemysli, že jsem blbá. Chodím po tomhle světě už hodně dlouho a jsem jedna z nejlepších strážkyň, které tenhle Dům může nabídnout.“

„To ještě nic neznamená,“ zavrčela jsem, ale ona mě dloubla do ramene.

„Podívej. Já bych skoro dala ruku do ohně za to, že on je ten důvod, proč jsi včera večer tak trochu zářila.“

„Nezářila jsem.“ Nebo ano? A jak věděla, že jsem byla s Jonahem? Kdy jsem se stala terčem drbů v Domě?

„Zářilas.“ Položila mi ruku na paži. „A je to v pořádku. Je dobře, když si najdeš kamaráda, nebo… milého?“

V jejím hlase byla skutečná naděje; řekla jsem si, že to nebudu brát jako kompliment.

„Je to kamarád. Kolega. Jen kolega.“

„A ví to taky on?“ Když jsem povytáhla obočí, zakroutila hlavou. „Chci říct, Merit, že podle toho, co jsem slyšela, tráví s tebou ten chlap čas. Říkej si tomu třeba práce, ale chlapi většinou neinvestují čas, když nemají zájem.“

„Důvěřuj mi,“ řekla jsem. „Tohle je opravdu pracovní.“ I kdyby měl Jonah třeba jen malý zájem, byl pořád tím, kdo mě naverboval k Rudé gardě. Měl zájem udržet mě v bezpečí.

„Zůstane to tak?“

Odvrátila jsem se, protože mi při té otázce bylo trapně. Ethan odešel teprve před dvěma měsíci. Věděla jsem, že by mě Lindsey zase ráda viděla žít, ale mně připadalo uspěchané začít teď hned s někým chodit. Neuctivé vůči Ethanově památce.

„Ty ještě nejsi připravená o tom mluvit, viď?“

„Které odpovědi uvěříš?“

Lindsey vzdychla a objala mě kolem ramen. „Víš, co budeme muset? Trochu tě otužit. Trochu zdrsnit hrany. Až sluníčko zapadne, zjistíš, že být bezcitnou upírkou je o moc lehčí.“

„Jupí,“ řekla jsem bez nadšení a ještě pro jistotu zakroutila prsty. „Na to se opravdu těším.“

„To bys měla. Dostaneš členskou průkazku a doživotní odběr měsíčníku Bezcitní upíři.“

„Dává se k tomu i taštička zdarma?“

„A topinkovač.“ Ukázala k zadní části Domu. „Tak já jdu pracovat a obhlížet dvůr. Přeju dneska v noci hodně štěstí.“

Kéž by to byla otázka štěstí.

KAPITOLA 3
V NEJISTÝCH VODÁCH

Některé věci v tomhle městě stojí opravdu zato. Říční plavba při západu slunce. Přírodovědné muzeum za deštivého dne. Wrigley Field prakticky kdykoli. Pokud jste si na to potrpěli, tak i molekulární gastronomie o třiceti chodech (děkuji, nechci), nebo pálivé omáčky, jestli jste byli spíš na tohle (ano, prosím!).

S některými jinými věcmi už to tak slavné nebylo. Zimy v Chicagu měly v sedm ráno kouzlo tak pro ranního spáče. Politici byli samovznětliví parchanti. A pak tu byla zřejmě největší ze všech ironií: navzdory tomu, že tu byla městská hromadná doprava, navzdory dopravním zácpám, věčně rozkopaným ulicím a možnostem parkování v ulicích, které se rovnaly fiasku, měla většina z nás auto. Dokonce i rezidenti museli mít povolenku k parkování, a nechtějte, abych spustila o tom, kdo má na co „nárok“.

Jelikož parkování tu bylo zkrátka katastrofa, byla jsem připravená, že pošlu Jonahovi textovku a sdělím mu, že mi to bude trvat hodinu, než se s ním setkám na Navy Pier – dvacet minut, než tam dojedu, a čtyřicet minut, než najdu místo na zaparkování a než tam dojdu pěšky.

Jakkoli však bylo v Chicagu rušno v podstatě v kteroukoli denní dobu, tak v hodinách, kdy byli vzhůru upíři, tu naštěstí takový nával nebyl. Když jsem hledala místo na parkování, byznys ve Smyčce už usínal, a tak jsem mohla zaparkovat podél silnice, utíkala zpátky ke vchodu na mola a rukou si přidržovala meč, aby mě nebouchal do boku.

Vyhnula jsem se Lake Shore Drive, protože bude nejspíš plná čumilů. Tím pádem se mi pohled na vodu naskytl až v okamžiku, kdy jsem se blížila k Navy Pier. Sice jsem to viděla se zpožděním, ale nijak to nezmírnilo můj šok. Jistě, v noci bylo jezero vždycky tmavé. Někdy dokonce tak, že to budilo dojem, že je snad jezero samotným okrajem světa a Chicago je konečnou stanicí před nicotou. Ale na hladině byly aspoň vidět vlny a odraz měsíčního světla a věděli jste, že jakmile slunce vyjde, jezero se opět objeví.

Ovšem tato temnota byla něco docela jiného. Žádný pohyb, žádný život, žádný odraz. Po hladině se nehonily vlnky a měsíc se odrážel od hladkého černého povrchu, jako by to byla nalakovaná nicota v zemi.

A nejen že to vypadalo divně – on z toho šel i divný pocit.

Upíři nebyli magickými stvořeními jen tak. Byli jsme důsledkem genetické mutace, která z nás činila trochu mocnější bytosti než lidé, jen s jistými slabostmi – včetně osikových kůlů a slunečního světla. Mohli jsme však kolem sebe cítit magii obvykle v podobě mírného, jakoby peprně kofeinového šumu ve vzduchu.

Dnes večer však nejen že magie chyběla – jezero přímo působilo dojmem magického vakua, které do svého chřtánu vsakovalo veškerou magii, která se kolem něj vyskytla. Cítila jsem, jak kolem mě magie mizí, jako když ledový zimní vítr zbaví krajinu vlhka. Byl to nepříjemný pocit, jako protivný vánek pod mou kůži, a celé to bylo o to divnější, že vzduch byl dokonale nehybný.

„Kdo mohl proměnit Michiganské jezero v magický dřez?“ přemítala jsem tiše.

„To se zdá být otázkou číslo jedna.“

Při těch slovech jsem nadskočila a ohlédla se za sebe. Jonah měl na sobě džíny, vysoké boty a šedivé triko s dlouhým rukávem a nápisem PŮLNOČNÍ STŘEDNÍ ŠKOLA. Ta škola byla falešná, krycí jméno pro členy Rudé gardy, které mělo poukazovat na jejich členství v případě, že by šlo do tuhého.

Asi nebylo dobré znamení, že ho teď měl na sobě.

„Cítíš to taky?“ zeptala jsem se.

„Teď ano. V Domě ale ne. Nelíbí se mi to,“ dodal a prohlížel si jezero. „Pojďme se ale projít po molu. Chci se dostat blíž k vodě.“

Kývla jsem, následovala ho a zjišťovala, že se k jezeru stahují celé zástupy lidí. Každý se chtěl kouknout. Takové masově se pohybující skupiny občanů Chicaga působily trochu jako zombie, což bylo poněkud znepokojivé. Chtě nechtě jsem se otřásla a šla za Jonahem.

* * *

S molem měl pravdu. Tři metry vysoká brána byla zamčená. Poté, co se vyhnul dvěma hlídkujícím strážníkům, se s minimální námahou přehoupl přes plot. Pohlédl zpět na mě a pokynul mi rukou.

Přes plot jsem nelezla poprvé, ale nebyla jsem odvařená z toho, že se o to mám pokoušet zrovna před tímhle obecenstvem. Byla jsem čím dál nervóznější, vydechla jsem, několik kroků odcouvala a vyskočila. Dva metry do výšky jsem zvládla doskočit, ale zbytek jsem se musela doškrábat. Jakmile jsem však přehodila nohy, zamotaly se mi kapsy u bundy do příček plotu a s nohama a rukama v jednom chumlu jsem žuchla na zem zadkem napřed a pohmoždila si jak pozadí, tak ego.

„Tomu říkám ladný pád,“ uchechtl se Jonah a podal mi ruku. Utrousila jsem několik šťavnatých poznámek, ale chytila jsem se jeho dlaně a nechala se vytáhnout na nohy.

Vstala jsem a oprášila si zadek. „Já umím přelézt přes plot. Už jsem to dělala.“

„Tak v čem je problém?“

V obecenstvu, napadlo mě, ale nechala si to pro sebe. „Asi nervy.“

Jonah kývl. „Abys mohla doopravdy využít své schopnosti, budeš se muset vzdát lidské předpojatosti a důvěřovat svému tělu.“

Než jsem stihla jízlivě odpovědět, chytil mě Jonah za ruku a zavlekl mě za roh budovy. Hned nato se objevil strážník a z jeho vysílačky bylo slyšet, jak někdo živě diskutuje o jezeru.

Když prošel, vykoukl Jonah zpoza rohu. „Už je pryč. Můžem jít.“

Obešli jsme molo v opačném směru. Bylo opuštěné; budky na prodej vstupenek, restaurace a stánky s občerstvením se na noc zavíraly a výletní lodě byly na zimu uklizené do suchého doku. Obešli jsme nenápadně okraj budovy a přeběhli po celé délce mola – téměř jeden a půl kilometru – až na konec.

Tam byl otevřený prostor, takže jsme se rozhlédli, jestli tu někdo nehlídá, a pak proběhli kolem stožárů s vlajkami, jimiž byl posetý betonový okraj. Klekla jsem si a civěla do vody. Jezero zůstávalo stále stejné, černočerné a absolutně nehybné. Voda vypadala jako plocha černého ledu, dokonale zamrzlá a rovná. Nevydávala žádný pach a byla úplně tichá. Žádný náznak života, žádné zvuky. Žádné šplouchání vln. Ani křik racků. Jezero bylo děsivě klidné a strašidelně mlčenlivé.

Také bylo strašidelně antimagické. Vakuum zde bylo silnější, stejně jako pocit, že magie je vtahována směrem k jezeru.

Obyvatelé Chicaga měli k jezeru rozporuplný vztah. V létě jsme se sem sbíhali v houfech, ale v zimě jsme úpěli kvůli mrazivému větru, jenž odsud vanul. Lidé na tohle však budou reagovat mnohem intenzivněji. Dříve se nás, nadpřirozených, báli kvůli tomu, kdo jsme. Teď se budou bát toho, co bychom mohli udělat.

Nebylo to poprvé, co jsem si přála, aby tu Ethan byl, i kdybychom spolu jen usilovně přemýšleli. Teď už by byl ve svém živlu a vymýšlel strategie, jak se vyhnout možnosti, že lidé z tohohle budou vinit upíry.

Ohlédla jsem se na Jonaha. „Tohle bude zlý.“

„To bych řek. A já jsem úplně ztracený. Čtyři vysokoškolské tituly,“ dodal s šibalským úsměvem, „a stejně jsem úplně v koncích.“

Samozřejmě jsem na něj zakoulela očima. „No, musíme si vystačit s tím, co máme. Možná najdeme nějakou indicii, která nás dovede k původci.“

Prvním krokem bylo, tedy podle mého názoru, dostat se k vodě a zjistit, jaká je na omak. Rozhlédla jsem se a prohlížela si žebřík, vedoucí dolů k hladině, a pak začala hledat něco, čím by se do ní dalo šťouchnout. Nehrozilo, že bych do té černé díry, vsakující magii, strčila třeba jen palec u nohy.

Po několika vteřinách marného hledání mi Jonah podal něco, co připomínalo vyhořelou prskavku.

„Turisti,“ vysvětlil mdle, když jsem se na něj zvědavě podívala.

„Pravděpodobně,“ souhlasila jsem. „Ale hodí se to.“ Odpásala jsem katanu a podala mu ji, potom jsem slezla po žebříku. Když jsem byla dost blízko vodě, ponořila jsem do ní prskavku.

Hladina byla tak matná, že jsem napůl čekala, že se od ní prskavka odrazí. Voda však nekladla žádný odpor. Když jsem vytáhla prskavku z vody, neudělalo to žádné vlnky – těch několik zbloudilých inkoustových kapek zkrátka jen skanulo do vody bez jakéhokoli účinku.

„Vidíš to?“ zeptala jsem se a vzhlédla nahoru k molu.

„Ano, ačkoli pořád netuším, co to je.“ Natáhl ruku. „Pojď zpátky nahoru. Znervózňuješ mě.“

Kývla jsem, obětovala prskavku jezeru a vylezla zpátky. Jonah mi vrátil katanu a já si ji připásala, a pak jsme tam chvíli mlčky stáli a pozorovali vodu.

„Takže si to shrneme,“ řekla jsem. „Máme tu jezero a zjevně i řeku, které absolutně zčernaly, absorbují magii a přestaly se řídit fyzikálními zákony. A to je jen to, co můžeme vidět. Pod hladinou může být ještě větší šrumec.“

„Otázka teď zní ‚jak a proč‘.“

„Viděl jsi fotku té říční nymfy na mostě? Vypadalo to, jako by nějak čarovala.“

„Viděl,“ řekl, „ale tohle nemůže být práce říčních nymf. I kdyby spolu bojovaly, tak svou vodu milují. Neudělaly by nic, co by zničilo jezero nebo řeku.“

„Úmyslně ne,“ přemítala jsem. „Ale ví se přece, že existují způsoby, jak nadpřirozené obyvatelstvo ovládat.“ Nakonec Tate vyrobil véčko, drogu, která donutila upíry k větší než obvyklé agresivitě a krvežíznivosti. Pomocí ní ovládal Celinu. Možná nebyl jediný ve městě, kdo toužil vládnout nadpřirozenu.

„To je fakt,“ uznal Jonah. „Ale kdybys nakrásně chtěla ovládat populaci, proč zrovna nymfy? Ovládají jezerní a říční zdroje. To není zrovna velká magie. A i kdyby se staly terčem, proč zabíjet jezero? K čemu by to bylo?“

„Možná je cílem narušit rovnováhu ve městě,“ nadnesla jsem. „Část vody ve městě pochází z jezera, takže možná si někdo chtěl trochu pohrát se zásobami vody?“

„Aby nám způsobil smrt dehydratací?“

„Nebo vyvolal nepokoje.“

Chvíli jsme mlčeli.

„Takže máme dvě teorie,“ řekl. „Tohle nějak souvisí s nymfami, čímž by se vysvětlovala ta fotka, anebo to nějak souvisí s jezerem. Bohužel si ani z jedné z těch teorií nic moc nevyvodíme.“

„Ale aspoň se máme od čeho odpíchnout.“ Vytáhla jsem mobil. S nymfami jsem se už setkala a znala jsem dva lidi, kteří to s nimi uměli. A sice svého dědu a také Jeffa Christophera, dědečkova podřízeného. Ten kluk byl šikula.

Telefon vzal jako na potvoru zrovna Jeff. „Povídej, Merit.“

„Jsme u jezera. Už jste to viděli?“

„Jo. Jsme u DuSable Harbor. Chtěli jsme se na to podívat osobně. A teď, když jsme tady…“ Odmlčel se. „Šílený, co?“

„To teda jo. Napadlo vás, jak k tomu mohlo dojít?“

„Debatovali jsme o tom, ale je to naprosto nevídané. Dokonce i Catcher je šokovaný, a Catchera jen tak něco nerozhází.“ Slyšela jsem v jeho hlase záchvěv obav, jako dítě, které poprvé vidělo své rodiče truchlit. Nezáviděla jsem mu ten pocit.

„Jeffe, po internetu koluje obrázek jedné nymfy, stojící nad řekou, a vypadá to, jako by čarovala nebo tak něco. Je možné, že v tom mají prsty – nebo že by je do toho chtěl zatáhnout někdo jiný?“

„Nymfy nečarují, takže ať už dělala cokoli, tak tohle ne.“

„Tak to byl možná podvrh?“

„Nebo to byla turistka vyfocená v nevhodnou dobu.“

„To je možné. Tak nebo tak bude asi dobré promluvit si s nymfami a zjistit jejich názor. Jsme na Navy Pier. Můžeme se s vámi někde setkat?“

Následovala pauza, během které to zřejmě probíral s Catcherem nebo s mým dědou.

„Setkáme se před molem,“ řekl. „Za deset minut.“

Za tu dobu stihneme s Jonahem krásně dojít zpátky po molu… a snad nás nevyhmátne hlídač.

„Budeme tam,“ slíbila jsem mu a vyrazili jsme opět na pevninu.

Tiše jsme kráčeli zpátky k místu setkání. Po hlídačích nebylo nikde ani památky; zřejmě přestali s pochůzkami a šli zírat na jezero. Trable přišly hned poté, co Jonah přeskočil bránu. Byla jsem několik metrů za ním a v duchu se už připravovala na další skok. K mému překvapení se mi to povedlo skvěle, ale když jsem byla na cestě dolů, spustil se křik. Byl tak hlasitý, že mě úplně rozhodil a já ztratila ve vzduchu balanc, dopadla jsem neohrabaně na zem a začala klopýtat. Po pár krocích jsem konečně získala rovnováhu a začala se rozhlížet, odkud se ten křik bere.

Což se lehko řeklo, ale hůř dělalo. Ten hluk přicházel kupodivu od budovy na molu a od Lake Pointe Tower, věže ve tvaru trojlístku, nacházející se mezi Navy Pier a zbytkem Streeterville.

Jonah se zorientoval rychleji a ukázal k trávníku před molem. Hlouček lidí – možná tucet – ječel a vřískal do jinak klidného nočního vzduchu. Vzduchem se neslo mírné tetelení – a bylo vtahováno do vakua za námi –, tudíž bylo jasné, že ta rvačka byla magické povahy.

Rozběhli jsme se tam a já do Jonaha málem vrazila, když nečekaně zastavil a valil oči na výjev před sebou. Sotva ze sebe vykoktal odpověď. „Viděl jsem obrázky, ale na vlastní oči nikdy. Ty jsou ale – ty jo. A je jich tolik. A jsou tak – s těmi šaty a vlasy –“

Jonah měl pravdu. Bylo jich hodně a jejich šaty a vlasy byly vskutku nepřehlédnutelné. Ony samy byly malé a kyprých tvarů, dlouhovlasé a oblečené do kraťoučkých šatiček. Každé měly jinou barvu podle toho, jaký úsek řeky Chicago měla která z nich na starosti.

Jediná nymfa – zrzka z obrázku, který mi ukázala Kelley – byla obklopená deseti nebo dvanácti dalšími. V tu chvíli zatím jen vykřikovaly sprostá slova, ale jinak vypadaly, že se do sebe každou chvíli pustí.

Já už říční nymfy zažila a po ničem z toho jsem netoužila. Při šarvátkách používaly nehty a rvaly si navzájem vlasy. To už bych radši brala, kdyby mě někdo pořádně kopl do hlavy.

„Tohle jsou říční nymfy,“ řekla jsem Jonahovi a postrčila ho vpřed. „Pojď.“

Za pár vteřin jsme došli ke kroužku nymf, ale ony se o nás vůbec nestaraly. Byly zcela zaměstnané tím, že nadávaly té zrzavé uprostřed. A třebaže byly rozkošné a křehké a celé ženské a s pečlivou manikúrou, měly pořádně proříznuté a nevymáchané tlamičky. Dokonce i Jonah se otřepal, když blonďatá nymfa nelichotivě přirovnala matku té zrzky k psí feně.

„Nechovají se moc jako dámy,“ zamumlal.

„Vítej do světa nymf,“ řekla jsem a vystoupila vpřed, jak jsem to před časem viděla u Jeffa. „Dámy, možná bychom se mohly trochu uklidnit?“

Buď byly tak rozjeté, že si mé pobídky k příměří nevšimly, nebo jsem na ně nezapůsobila, každopádně mě ignorovaly. Zatímco se jedna bruneta snažila podtrhnout urážku fyzickou výhrůžkou, zaryla se jehlovým podpatkem do trávy. Klopýtla vpřed, ale ostatní nymfy ten pohyb považovaly za hrozbu. Spustily delfíní jekot a pak už bylo slyšet, jak se trhá látka a jak dupou podpatky a v kroužku vypuklo násilí.

Bohužel jsem se k nim dostala moc blízko a dostala jsem se do té pranice taky.

Zakryla jsem si hlavu paží a protlačila se doprostřed kroužku ve snaze dostat se k té zrzce a vytáhnout ji z té mely. Mhouřila jsem oči, protože kolem sekaly drápy, a sykala při síle těch malých špičatých loktů. Připletla jsem se k jejich hádce, takže sejmout je by nebylo moc prozíravé. Ale ani jsem nechtěla kvůli jejich šarvátce přijít o oko.

Zrovna když jsem chytila zrzčiny šaty, schytala jsem to jehlovým podpatkem do spánku. Zaklela jsem a uprostřed té jejich rvačky jsem bolestí klesla na kolena. Opatrně jsem se toho místa dotkla, a když jsem se podívala na prsty, byly od krve.

Bohužel jsem nebyla jediná, kdo krvácel. Nymfy se řezaly svou francouzskou manikúrou a drahými podpatky a každá rána pouštěla do vzduchu štiplavě skořicovou vůni krve nymf plnou magie. Já měla sebekontrolu upířího nováčka, a tak už jsem cítila, jak se mi prodlužují tesáky, a moje oči – za normálních okolností modré – zřejmě stříbrněly žízní po krvi.

Zvažovala jsem, jestli se mám odplazit do bezpečí, nebo znovu vstát a opět se pokusit roztrhnout mrak těl, když najednou vzduchem projelo ostré hvízdnutí.

Rvačka ustala, jako když utne. Nymfy pustily jedna druhou a otočily se za zvukem.

Jeff Christopher kráčel do šarvátky jako James Bond, šel pyšně a sebevědomě a rozhodně měl pozornost každé z nich.

Netušila jsem, zda je to tím, že je kožoměnec, nebo že je to Jeff, ale tohle bylo už podruhé, co jsem viděla, jak to s nymfami umí jako se stradivarkami, a bylo to přinejmenším stejně působivé jako posledně. Jeff trávil většinu času v roli Catcherova mladého, vyhublého a podivínského pomocníka, ale teď bylo jasné, že se z něj stává muž.

Jeff natáhl ruku, pomohl mi na nohy a zašklebil se na to, co byla asi pěkně hnusně vypadající rána. „Jsi v pohodě?“ zeptal se.

„Budu v pohodě,“ potvrdila jsem a utírala si pramínek krve hřbetem ruky. „Všechny se vrhají na tu rusovlásku. Chtěla jsem ji vytáhnout ven, a to byl konec. Já jdu z kola ven. Ty dovnitř.“

„Běž se dát do pořádku,“ řekl a jako macho a mírový vyjednavač měl teď hlas o oktávu níž než obvykle. „Já se toho ujmu.“

S radostí jsem mu to přenechala, uhnula stranou a nehybně stála, zatímco Jonah mi tiskl na čelo bavlněný kapesníček. Já však nespouštěla oči z Jeffa a nymf, abych nepropásla ani chviličku z jeho zázračného působení.

Už jsme tu nebyli jediní zainteresovaní. Po trávníku sem přicházel Catcher a hned za ním můj děda. Catcher se podle všeho narodil s drsným chováním, ale svaly a zelené oči a také fakt, že miloval a respektoval mou nejlepší kamarádku na světě, to obvykle dorovnaly. Catcher měl jako obvykle upnuté tričko, na kterém byl tentokrát nápis LAMESAUCE, a tmavé džíny přes vysoké boty. Brýle s masivními černými obroučkami ve stylu Buddyho Hollyho byly relativně novinkou, ale teď si je sundal.

Dědeček měl své obvyklé dědečkovské oblečení – bavlněné kalhoty a kostkovanou košili a přes ni pohodlnou bundu s elastickými manžetami na rukávech a v pase. Když mě uviděl, ustaraně svraštěl tvář, ale já nad tím mávla rukou.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Teď už ano, když přišel neohrožený zachránce.“ Ukázala jsem na Jeffa, který si založil ruce na prsou a přísně koukal na jednu nymfu po druhé. Byly rozcuchané a rozrušené – jako by se styděly jak proto, že je viděl se rvát, tak protože nevypadaly nejlíp. Několik z nich si čechralo vlasy a uhlazovalo šaty a zjevně netušily, že Jeff je totálně zaláskovaný do Fallon, kožoměnkyně, která svému původu nedělala ostudu ani chováním, ani schopnostmi.

„Kolikrát ti budu muset říkat, aby ses moc nepřibližovala?“

Podívala jsem se na Catchera, který na mě koukal s typickou směsí pobavení a rozhořčení, a vyplázla na něj jazyk. „Snažila jsem se pomoct. Sesypaly se na jednu holku. Koupila jsem to do hlavy.“

„Jehlovým podpatkem,“ přihodil ochotně Jonah. „Dostala do hlavy jehlovým podpatkem.“

Úzkostlivě jsem se usmála. „Jo, a tohle je Jonah,“ řekla jsem dědečkovi. „Kapitán stráží v Domě Greyů. Jelikož máme nedostatek stráží, souhlasil, že půjde se mnou. Jonahu, to je můj dědeček a ombudsman Chuck Merit, a tohle je Catcher Bell.“ Znali se, ale pro jistotu jsem je oficiálně představila.

Jonah a Catcher si vyměnili takové to mužné gesto „Rád tě poznávám, ale tvou existenci vezmu v potaz jen malým pokývnutím hlavy, protože je to mužné“.

Můj dědeček se však na mě tázavě podíval. „Merit, já přece Jonaha znám.“

„Přece?“ zeptala jsem se a dívala se z jednoho na druhého.

Dědeček s Jonahem si vyměnili pohled, který naznačoval, že Jonah mi o své minulosti neřekl úplně všechno – nebo jsem něco důležitého zapomněla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Až do dna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.