Ann Aguirre v nakladatelství

FANTOM Print

Šeroprostor

Hvězdný tulák

FANTOM Print
2015

Copyright © Ann Aguirre, 2008

Translation © Jan Kovář

Cover © Scott Fischer

ISBN 978-80-7398-802-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-803-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnování

Pro Andrese.

Který si vždycky ví rady, když mu píšu otázky typu:

„Mají ukrást loď, nebo je mají zachránit vesmírní piráti?“

Lepšího partnera bych si nemohla přát.

Doufám, že jsi na mě alespoň z poloviny tak pyšný, jako jsem já na tebe.

(Že jsi skvělý, si myslí i náš pes.)

Poděkování

Jsem zavázána své agentce, Lauře Bradfordové. Je to neuvěřitelně důvtipná osoba s dobrým úsudkem a spoustou elánu. Mám velké štěstí, že ji znám, pracuji s ní, nakupuji po jejím boku knihy a jídám s ní omelety. Pokorně se skláním před její oduševnělostí.

Tato kniha by neexistovala bez Anne Sowardsové. Díky jejím odborným znalostem je radost s ní pracovat, jelikož dokáže proniknout do podstaty mých knih a pokaždé je nějak vylepšit. Ráda bych také poděkovala nadaným zaměstnancům nakladatelství Ace za jejich pilnou práci.

A nakonec děkuji svým přátelům, kteří mě vždy vyslechnou a pozitivně reagují, když plácám páté přes deváté, jako kdyby jim něco z toho dávalo smysl. Srdečně zdravím Lauren Daneovou, Carrie Loftyovou a Angie Foxovou, které mě musejí trpět den co den.

Kapitola 1

Slyšení trvají už několik dní.

Nevím, proč jsem si myslela, že je po všem jenom proto, že jsme všem řekli pravdu. Vždycky budou lidi, co tomu odmítnou uvěřit nebo to i po čtyřiasedmdesátém zhlédnutí budou chtít dál rozebírat, než se vůbec pokusí zvážit možnost, že se realita změnila. Těmhle lidem jsem poslední týden pod přísahou odpovídala neustále na ty samé otázky, takže když si mě zavolají znova, je má trpělivost skoro u konce.

Počítač v pokoji mi sdělí: „Siranto Jaxová, v konferenční místnosti 7-J si žádají vaši přítomnost.“

No jasně. Když vykročím na dokonale čistou a nablýskanou bílou chodbu, musím před tou září mhouřit oči. Cítím se podivně křehká, jako by mi povyrostly kosti a moje kůže jim začala být moc malá. Na společné ubikaci bývalých zaměstnanců Farwanu se mi nespalo dobře, a navíc mi brání vidět se s Marchem. Drží nás odděleně, zřejmě proto, abychom neměli možnost sladit svoje výpovědi.

Pracovní komise sestavená Konglomerátem má eminentní zájem dozvědět se pravdu, což je pochopitelné, když vezmeme v úvahu, že jsme několik posledních desetiletí věděli jen to, o co se s námi rozhodla milostivě podělit Korporace.

Konglomerát strávil bezpočet staletí jako neschopná koalice zástupců planet, co se scházeli a jednali o záležitostech, které neměly nikdy na nic vliv. Teď se všichni zástupci shromáždili na Nové Zemi a pustili se do soupeření o moc a o zaplnění mezery, která ve vesmíru zůstala po Farwanu. V tuhle chvíli nemůže Konglomerátu jeho zápal nikdo zazlívat. Prostě jenom nechce, aby se vlády zmocnil někdo jiný, zatímco se všechno zmítá a topí v chaosu.

To ale neznamená, že bych si ty neustálé výslechy užívala. Je pro mě těžké nevracet se kvůli nim ve vzpomínkách k „sezením“, která jsem musela absolvovat po Kaiově smrti. Kai byl můj pilot, potom můj přítel a ještě potom… mi byl vším. Nikdy jsem netušila, že je možné milovat, jako mě miloval on – naprosto oddaně, ale přesto zcela bez příslibů. Havárie Sargassa, kterou měl na svědomí Farwan, mi obrátila svět vzhůru nohama a já jsem si chvíli nebyla jistá, jestli ten životní kotrmelec přežiju.

Ale už je to za mnou. Kaiova smrt změnila svět. Lidi na něj nezapomenou, a to mou ztrátu zmírňuje. Nedávno jsem ve zprávách viděla, že v Center Parku stavějí pomník, zmenšeninu Sargassa s mosaznou plaketou, na kterou vytesali jména všech obětí.

Konglomerát rekrutuje svoje zástupce z korporací a specializovaných zájmových skupin. Jen pár jich pochází z opravdu svobodných voleb, kde nehrají roli korupce, úplatky a protekce, a já upřímně řečeno nedokážu říct, jestli jsem zničením Farwanu udělala správnou věc. Když už nic, tak byl aspoň stabilní, ale teď se na jeho místě otevírá propast, kolem které se všechno otřásá v základech.

Ale já prostě nemohla dopustit, aby Kaiova vražda Korporaci prošla.

Lidi mi pokyvují, když procházím chodbou, vcházím do výtahu a stoupám do sedmého patra. Jsem teď známá osobnost. Asi jsem jí do jisté míry byla vždycky. Ve zprávách se často objevovaly moje snímky, jak se vracím z úspěšných skoků, a bulvár se vyžíval v medializaci mých barových rvaček.

Seberu odvahu a otevřenými dveřmi vejdu do konferenční místnosti 7-J. Ke svému překvapení tam nenajdu klasickou skupinu soudců a zástupců planet pohlížejících na mě se špatně skrývanou nevolí. Možná konečně uvěřili, že říkám pravdu, ale rozhodně si mě kvůli tomu neoblíbili. Mou vinou byl porušen status quo a o nečekaně uvolněné místo se teď pere několik organizací, z nichž některé jsou ještě horší než Farwan. Někdy vás pravda neosvobodí, jen s sebou přinese nové problémy.

Místo toho spatřím Dinu, Marche a kancléře Nové Země. March se na mě usmívá tak laskavě, až se mi sevře srdce. Zprostili ho všech obvinění, protože při té patové situaci na korporačním velitelství nikdo neumřel a následné vysílání odsunulo jeho osobu do pozadí.

Jelikož byl přesvědčen, že jsem mrtvá, přepadl hlavní velitelství Korporace a celou budovu držel jako rukojmí. Věděl, že mi to život nevrátí, ale chtěl vidět umírat toho, kdo vydal rozkaz k mému zabití.

Dina vypadá dobře, jako by strávila nějaký čas na sluníčku, a v jejích světlých vlasech září nové melíry. Když na sobě ucítí můj zkoumavý pohled, nenápadně mi ukáže vztyčený prostředníček. Mám co dělat, abych se neusmála.

Jsi v pořádku? vstoupí mi March tiše do mysli.

Krátce po seznámení s Marchem jsem si myslela, že jsem se zbláznila – a možná to tak bylo, ale ne proto, že jsem ho cítila v hlavě, kde neměl co dělat. Jelikož je psionik, může si zběžně prohlédnout moje bezprostřední myšlenky, jako by je tahal z mělké vody rybářskou sítí. U většiny lidí nemůže udělat nic jiného, jinak by jim trvale poškodil mozek.

Ale naše vlny theta jsou kompatibilní, což znamená, že se mnou může sdílet mnohem víc.

Odpovím mu jen očima a mírným úsměvem. Už jen díky tomu, že jsme oba ve stejné místnosti, je všechno lepší.

Snazší.

Kancléř se dívá z jednoho na druhého, jako by náš vnitřní rozhovor vycítil. Je bystrý. Jmenuje se Suni Tarn, je vysoký, kostnatý, má neupravené vlasy barvy pepře a soli, ale oblečený je v pravém hedvábí. Jeho úsměv se zdá být upřímný, když mě vybízí: „Posaďte se, slečno Jaxová.“

Obezřetně to udělám. „O co jde?“

Čekala jsem další komisi, která bude chtít znova slyšet moji výpověď. Při pohledu na tuhle sestavu jsem z nějakého důvodu nervózní. March mi mlčky věnuje uklidňující pohled a prvotní napětí se trochu uvolní. Kdyby to bylo špatné, už by mě určitě varoval.

„Konglomerát byl dost dlouho cizí loutkou, ale nyní jsme se rozhodli pro restrukturalizaci, aby se nám navrátily do rukou všechny kdysi omezené pravomoci. Cla a výcvik nových skokanů už nebudou v rukou soukromého sektoru. Po přezkoumání vašeho svědectví by se vám chtěl Konglomerát odvděčit za vaši loajalitu. Jistě nebylo snadné držet se neustále skok před Farwanem, který byl pevně odhodlaný zamést pravdu pod koberec.“

I když si jeho slova znova přehrávám v hlavě, pořád mi znějí jako politický doublespeak. „Nejsem si jistá, co se tím snažíte říct.“

„Chtějí z tebe udělat velvyslankyni,“ informuje mě Dina s úšklebkem.

Panenko Maria, vážně mi chyběla.

„Správně,“ přikývne Tarn a založí si paže před tělem. „Existuje několik světů, které byly kdysi označeny jako planety třídy P, ale od té doby dosáhly požadované úrovně technologického rozvoje, díky čemuž mohlo být zváženo jejich připojení ke Konglomerátu. Zároveň víme o xenofobních planetách, na nichž potřebujeme naverbovat své zástupce. Pokud jim povolíme odtrhnutí, budou předpokládat, že jsou oproštěni i od cel a předpisů souvisejících s cestováním. A tak začínají války.“

Rozhostí se vážné ticho, kdy si všichni vybavíme oběti Aliančních válek. Po jejich skončení se poprvé zviditelnil Farwan, který se nabídl jako nestranný prostředník. Centimetr po centimetru získával vůdčí postavení a většina obyvatel si nekrvavého převratu všimla, až když Korporace připravila Konglomerát o veškerou rozhodovací samostatnost. Jo, rozvinuté světy sice zhruba každých deset oběhů volily své zástupce a ti neustále mluvili o „důležitých záležitostech“, ale skutečnou moc měl v rukou Farwan. Až doteď.

„To mi lichotí,“ řeknu opatrně, protože tahle mise mi připadá jako skvělý způsob, jak se nechat zabít. Možná právě proto mě na ni chtějí vyslat. Už dobře znám tu snahu zbavit se mě, aby se vyřešil nějaký problém. „Ale mou hlavní povinností je dokončit, co jsem začala. Na Lachionu jsou lidi, co spoléhají na mou pomoc při zakládání nové akademie pro skokany.“

March si mě prohlíží s neproniknutelným výrazem, ale já mám dojem, že je na mě pyšný. Tahle příležitost by mě udržela v centru dění, skoro jako bych byla zase navigátorským esem, ale já už takový život nechci. Chci se milovat s Marchem ve svém zchátralém bytě z plexiskla na Gehenně, zastavit se za Doktorem a pak zaletět na Lachion a zjistit, jestli tam nepotřebujou mou pomoc.

„Na Lachionu mají všechno, co potřebují,“ ujistí mě Tarn. „Když jsme se zmocnili majetku Korporace, zahrnovalo to i její výzkum, který jsme poté rozeslali všem zájemcům. Vaši přátelé nejsou jediní, kdo se zabývá genovým inženýrstvím s cílem vytvořit rasu, která bude pro navigátorská křesla vhodnější než ta lidská. Žijeme ve vzrušující době plné inovací a změn, ale zatím musíme stejně jako všichni ostatní vyčkávat, co se bude dít. A tím pádem byste neměla co na práci.“

Už chápu, proč Tarna zvolili. Má přesvědčivý úsměv, při kterém ukazuje zuby, a chování, kterým vás dokáže získat na svou stranu. Možná je to reflex ještě z dob Korporace, ale já mu nevěřím. Jenomže na tom, co říká, něco je.

Jestli mají na Lachionu všechny data, což si ověřím u Keri, je zbytek práce jenom na Doktorovi a jeho laboratoři. Připomenu si ty ubohé ženské v Hon-Durrenově království a část mého já sebou trhne. Svého času jsem vídala strašlivé věci, ale jen málo mi jich utkvělo tolik jako ten sál plný bezmocně ležících rodiček odsouzených plnit úlohu živých děloh.

Celá myšlenka genového inženýrství se mi hnusí, ale naštěstí to není moje zodpovědnost. Nepochybuju, že až přijde čas, jmenuje Konglomerát navigátorské arbitry a aktivisty. Nějakou dobu ale ještě potrvá, než vznikne třída, kterou bych mohla vyučovat, a jako učitelka nebudu zdaleka jediná. Práci teď hledají všichni, co dřív pracovali pro Farwan.

„Jestli na Lachionu mou pomoc nepotřebujou, ráda bych se vrátila ke skákání jako takovému,“ odpovím nakonec. „Označovat nové majáky, to jsem měla vždycky nejradši.“

Tarn s náznakem shovívavosti povytáhne obočí, skoro jako kdyby mluvil s dítětem. „A kdo vám za to zaplatí, Siranto? Obávám se, že pro Konglomerát to v tuto chvíli není priorita a vaše loď si vyžádá náklady: palivo, jídlo, zásoby. Nemluvě o mzdě nad hranicí životního minima pro vaši posádku.“

No jo, sakra. S výplatou jsem si nikdy nemusela dělat starosti. Dokonce ani nevím, kolik kreditů mám na svých osobních účtech. Žila jsem na korporačních stanicích, kde všechno řídily počítače, takže jsem se takovými detaily vůbec nemusela zabývat.

Jestli teď na Lachionu k ničemu nejsem, jenom bych využívala Keriiny štědrosti, a už tak tam kvůli mně zažívají těžké časy. V tu chvíli mi to dojde. Vážně potřebuju novou práci a zřejmě nejsem v pozici, abych si mohla dovolit odmítat nabídky.

Co nejdřív si musím zkontrolovat svoje finance a doufat, že mi nezmrazili účty jenom proto, že je spravoval Farwan. Určitě ne. Ale uleví se mi, až si to ověřím.

„Proč já?“ Poslední zoufalý pokus odvrátit nevyhnutelné.

„Chceme, abyste s posádkou začala na Ithiss-Toru. Máte mimořádně příznivé podmínky, jelikož je s vámi na domovský svět ochoten letět uznávaný lovec odměn…“ Tarn nahlédne do svých poznámek v elektronickém zápisníku. „Velith Il-Nok, který vám pomůže překonat překážky, s nimiž se potýkali předchozí velvyslanci.

Netřeba připomínat, že tato mise zahrnuje jistý stupeň rizika. Vzhledem k současným poměrům na vesmírných trasách budete mít štěstí, pokud tam dorazíte v jednom kuse.“ Odmlčí se, aby jeho slova mohla patřičně zapůsobit.

Ach jo, jak jen bych si přála, aby si dělal legraci. Ale Tarn nevypadá na někoho s velkým smyslem pro humor. A navíc má pravdu. Piráti, záškodníci, pašeráci… všichni vědí, že už po nich nepůjdou ostré korporační oddíly, co jim nakopou zadek; pro jejich rejdy a posouvání hranic bezpráví blíž k civilizaci nebyla nikdy vhodnější doba než právě teď.

Tam nahoře to teď bude stát za prd. A převážně mou vinou. Povzdechnu si a promnu si rukou obličej, zatímco Tarn pokračuje: „Dám vám čtyřiadvacet hodin, abyste tu možnost probrala s posádkou. Pokud se nakonec rozhodnete nabídku přijmout, uvidíte, že Konglomerát umí být navýsost velkorysý.“

„Znamená to konec těch slyšení? Už si můžeme dělat, co chceme?“ Nenazývala bych to úplně domácím vězením, ale nemělo to k němu daleko. Jak už jsem říkala, nesměli jsme se vůbec vídat s ostatními.

Tarn přikývne. „Veškerá vaše svědectví už máme. A nyní mě prosím omluvte, jsem očekáván ve 12-H – dálkový hovor s Ielosem.“ S tím kancléř zamíří ke dveřím.

Povzdechnu si. Jasně, probereme to, ale nabídku, kterou nemůžu odmítnout, poznám instinktivně.

Kapitola 2

„Tak co myslíte?“

Jestli poletím, oni poletí se mnou. Minimálně to je dané.

Dina udělá obličej a zvedne se. Je to robustní ženská; mě by zmlátila s jednou rukou za zády, ale naštěstí už to udělat nechce. Aspoň myslím, že nechce.

„Podle mě je to mise pro naivní kretény.“ Pak se zašklebí. „A my jsme přesně ty naivní kreténi, co do toho půjdou. Zas tak strašný to přece být nemůže.“

Zírám na ni. „Proč musíš mít ke všemu tyhle kecy? Fakt, proč to říkáš?“

„Protože seš z nich nervózní?“

„To je toho,“ zamumlám. „Nervózní jsem teď ze všeho. Je zázrak, že ještě nemám tik.“

„Ale máš,“ vmísí se ochotně March. „V levém oku ti občas trochu…“

„Díky, zlato. Seš poklad.“

Uculí se, což je výraz, za který jsem ho dřív měla chuť profackovat. Teď ho mám chuť svázat a provádět mu všemožné věci, které ho nakonec donutí k omluvě.

„Měli bychom se spojit s kancléřovým asistentem. Určitě už pro nás má itinerář trasy,“ dodá.

Pokrčím rameny. „Máme čtyřiadvacet hodin. Po tom všem nám dluží nějaké volno.“

Dina se mnou projednou souhlasí. „To teda jo. Ale tohle je hrozná díra.“ Pohrdavým gestem obsáhne sterilní konferenční místnost se čtyřmi holými béžovými stěnami. „Dá se tady něco dělat?“

Vrátím se v myšlenkách ke svému výcviku a pokouším se rozpomenout. „Ve srovnání s Gehennou nebo dokonce s Venice Minor ne. Ale ve Wickvillu na západním konci města je pár fajn barů. Nebo tam aspoň kdysi bývaly. U Quincyho hrálo trio muzikantů folkazz, tam to bylo hodně dobrý. Ale myslete na to, že už jsem tu fakt dlouho nebyla…“

Zjistím, že hovořím k jejím zádům. Jak ji znám, tak se nechá zavézt tam, kde pravděpodobně narazíme na nějakou party a detaily nechá na nás. Kvalitně strávený čas je pro naši mechaničku kořením života a ona se tím nijak netají.

Je to zvláštní, ale vážím si jí za to. Dina se neupíná k ničemu z toho, co ztratila. V počtu ztrát mě překonává, ale neláme si s tím hlavu. Nepoužívá to jako zbraň, aby jí bylo lidem líto.

March mě beze slova vezme do náruče. Doufám, že konferenční místnost nebude potřebovat nikdo další, protože to nevypadá, že by mě chtěl v dohledné době pustit. Položí si tvář na strniště na mém temeni. Těsně po přistání na Nové Zemi – než se mě zmocnil lovec odměn – se posádka rozhodla, že mě bez mých typických vlasů půjde hůř identifikovat. Pořád nemůžu uvěřit, že mi úplně zbytečně oholili hlavu.

Marchovy paže mě stisknou pevněji a já si vychutnávám teplo jeho těla. Pro něj bylo tohle odloučení horší než pro mě, protože si zprvu myslel, že jsem mrtvá, a pak, ještě než to mohla jeho mysl vstřebat, nás zavřeli do karantény, abychom se připravili na svědecké výpovědi.

Zachvěje se. „Někdy mám strach, že se probudím a ty tady nebudeš.“

Část mého já – ta, která má v sobě ještě otevřenou ránu po ztrátě Kaie – má tendenci před tak nestydatě vyjádřenou potřebou couvnout. Bojím se, že to nezvládnu, že mu ublížím, jako jsem to udělala na Gehenně. Jenže část mého já ho potřebuje úplně stejně jako on mě. A toho se taky bojím. Takovýhle uzlíček nervů a protichůdných emocí jsem nikdy nebývala. Je to pro mě novinka.

Mám ale ráda osobu, kterou jsem se stala. Někdejšímu navigátorskému esu jménem Jaxová nezáleželo na nikom kromě Kaie, vůbec ji nezajímal stav vesmíru ani činy v zájmu vyššího dobra. Nejsem si jistá, jestli je mi souzeno být hrdinou jako March, ale chci to zkusit. Ne kvůli slávě nebo věhlasu, ale protože tu po sobě chci nechat něco, na čem bude záležet víc než na celkovém počtu mých skoků šeroprostorem. Chci, aby se díky mně věci zlepšily. March zvedne hlavu a naše pohledy se setkají.

„Nikam neodcházím,“ řeknu nahlas, i když to není záruka, kterou mu můžu doopravdy dát. Život postrádá jistoty a mění se každou vteřinou. Jako by to March věděl, dotkne se svými rty mých, zlehka, ale majetnicky. Jeho polibek spustí chemickou reakci, divoké vyplavování endorfinů.

Pak zvedne hlavu a dlouze vydechne. „Chceš…“

Za našimi zády si někdo odkašle. „Máme tu naplánovanou poradu,“ informuje nás zdvořilý hlas skrývající pobavení.

Odtrhneme se od sebe jako dva puberťáci, které někdo načapá, jak se muckají na verandě před domem. Když spěšně opouštíme 7-J, musím se tomu smát. Jakmile poodejdeme dost daleko chodbou, zastavím a vzhlédnu k němu. Když jsem ho spatřila poprvé, nebyl o nic hezčí. Pořád vypadá nepříjemně jako chřestýš, ale já se mu jako vždy soustředím na tmavé oči se zlatými skvrnkami a těmi nemožně smyslnými řasami.

Je dobře, že má tak drsný obličej. Kdyby ho měl trochu krásnější, byl by s těma očima až moc velký hezoun. A když teď sama vypadám jako válečný utečenec – kost a kůže, jizvy a hlava jako koleno – nemůžu mít vedle sebe chlapa, co by mě zastiňoval.

„Copak?“ Povytáhnu obočí, jako kdybych naprosto přesně nevěděla, co chtěl navrhnout.

Zašklebí se. „Jet do Wickvillu a poslechnout si folkazz?“

Dobře, dostal mě. To on tady dokáže číst myšlenky, ne já, což je jen dobře. Kdybych uměla, co umí March, byla bych nebezpečná. Pche, nebezpečná jsem i tak.

Zavrtím hlavou. „Ani ne. Nemám náladu.“

Znovu vykročíme a pokračujeme klikatou chodbou směrem k výtahu.

„Chceš poslat zprávu na Lachion? Zkontrolovat si, jestli nám Tarn říkal pravdu?“

Přikývnu. „Měli bychom najít soukromý počítač s vysílačem. Staničním terminálům nevěřím.“

March nic nenamítá a oba nastoupíme do zdvižného válce. Se svištivým zvukem nás přenese na naše patro, a když vystupujeme, zeptá se: „Určitě to není zase jenom paranoia, Jaxová?“

Na tom něco je. Moje instinkty jsou v háji. Od té doby, co se mi cvokaři vrtali v mozku, mám sklon bezdůvodně vyšilovat.

„Nevím, ale lidi, co po tobě něco chtějí, ti nikdy neřeknou celou pravdu, takže si chci jeho verzi ověřit. Uvidíme, co nám poví Keri. Nechci vyměnit jednoho zkorumpovaného zaměstnavatele za druhého.“

„Absolutní moc znamená absolutní korupci.“

Zastavím se před svou ubikací. „Chceš říct, že tohle všechno bylo k ničemu? Že Konglomerát bude nakonec skrznaskrz prolezlý křivými politiky, úplatky a zamlčovanými informacemi, až nakonec nastane krutovláda stejně jako za Korporace?“

March váhá, jako by vážil slova. „Je to změna. Kdo ví, co všechno může přijít? Právě teď je všechno vzhůru nohama. Závěry ať udělají historikové, ne já.“

„Hm. Při mém štěstí vejdu ve známost jako ta, co ukončila éru míru a prosperity.“

„Možná, ale už budeš mrtvá a bude ti to jedno. Teď se běž nabalit, udělám to taky. Sejdeme se zase tady?“

Připomenu si, že jsme na Ankaraji, což znamená sníh a poryvy větru, co s vámi škubou jako kovový hák zaseknutý pod kůží.

„Ne, počkej na mě dole.“

Jednoho dne budu připravená dřív než on. Ale dneska ne. Když najdu zimník a vrstvy oblečení, co mě ochrání před chladem, už ho vidím posedávat ve foyer.

Vzal si modrý kabát s kapucou ze syntetické vlny a šálu sladěnou s těžkými hnědými botami. Trochu si povzdechnu, když si vzpomenu, že jsem bývala považována za jednu z nejlépe oblékaných žen na rozvinutých světech – ve skutečnosti jsem se dostala do žebříčku hned dvakrát. Teď je to přesně naopak: kvůli všemu tomu oblečení mám deset kilo navíc, a když se podívám do zrcadla, je to učiněná nádhera.

„K nakousnutí,“ konstatuje March.

Kéž by mě zastřelil. „Parchante.“

První věc na pořadu dne je najít nekorporační a nekonglomerátní terminál, ze kterého pošleme zprávu Keri. To bude něco stát, takže nejdřív musíme do banky. March by to možná mohl zaplatit, ale já potřebuju být samostatná. Představa, že jsem na někom kvůli čemukoliv závislá, je zvláštní a dělá se mi z ní špatně.

To znamená zjistit stav mých osobních účtů. Doufám, že do nich nestrkal rypák Simon, můj manžel, se kterým jsme žili odloučeně a který se mě pokusil nechat zabít. Jestli jo, tak ať si mě nepřeje. Taky si budu muset nechat udělat novou platební kartu.

Jen Maria ví, jaká je teď situace v oblasti měny. Kredity korporace už možná nemají vůbec žádnou cenu.

Sakra, doufám, že se pletu.

Přehrnu si kapucu přes uši a zamířím ke dveřím. Náhle se v úžasu zastavím.

Ta ženská, co si právě stahuje úžasně tenoučkou termošálu, vypadá strašně povědomě. Setřepe si z inkoustově černých vlasů pár sněhových vloček a snaží se přitom působit ladně a elegantně. Když mě zaregistruje, její dokonale namalovaná pusa se zakulatí do O.

„Siranto?“ osloví mě přiškrceně.

„Matko?“ Je tu March, a tak je představím. „To je Ramona Jaxová, moje matka. Matko, tohle je March.“

Schválně, co si o sobě navzájem pomyslí?

Kapitola 3

Za půl hodiny už sedíme v kavárně nedaleko budovy bývalého hlavního sídla Korporace, které je teď novým velitelstvím Konglomerátu na Nové Zemi. V tuhle denní dobu chodívá do restaurací jen málo hostů – je moc pozdě na snídani a moc brzo na oběd. Podnik je laděný do jantarových a zlatých tónů a díky těžkým roletám s třásněmi proniká do místnosti rozptýlený matný přísvit ojíněný zmrazky na oknech.

Je to až strašidelné. Matka vypadá úplně stejně, jako když jsem odtud odcházela, ani o den starší. Buď se o mě nebála, nebo utratila všechny otcovy peníze za procedury zpomalující stárnutí. Všechny svoje kredity, jestli ještě nějaké mám, bych si vsadila na obojí.

„Zabil ho ten šok,“ říká právě. „Kamkoliv jsme přišli a oni ukazovali tu tvou hroznou fotku, vždycky se ho někdo ptal: ‚Není to tvoje dcera?‘ Už to nemohl dál snášet. Ale mně bylo od začátku jasné, že na tom něco nesedí.“

„Vážně?“ Sotva jsem se vzpamatovala z jejího prvního netaktního prohlášení a bodavá bolest mezi mými lopatkami přiměje Marche, aby mi věnoval starostlivý pohled.

Nemůžu uvěřit, že mi o tom neřekli.

„Práci pro Korporaci jsi milovala. Maria ví, že ses vzpírala všem zaměstnáním, co jsme pro tebe chtěli my, takže jsem věděla, že bys neutekla, kdybys neměla dobrý důvod.“

Cože? Ona nazývá všechno, čím jsem si prošla po Sargassu „útěkem“?! Právě tenhle naprostý nesoulad byl důvodem, proč jsem kdysi opustila Novou Zemi. Nemůžu uvěřit, že táta už není, ačkoliv to vysvětluje její oslnivé pojetí vdovského smutku.

„Přesně tak, měla dobrý důvod,“ vmísí se March.

Vidím, jak ho Ramona hodnotí a pokouší se zjistit, co mezi námi je. Se slabým úsměvem jí to usnadní, když kolem mě ovine paži. Opřu se o něj a obezřetně matku pozoruju. Něco potřebuje, jinak by tu nebyla. Ale co si myslí, že bych pro ni mohla udělat? Toť otázka.

Nezávazná konverzace pokračuje a ona nenápadně obchází téma havárie a mého mrtvého milence, což je podle ní nepříjemnost, kterou bychom neměli rozebírat. Zmíní se ale, že zná úžasného plastického chirurga, co by mě mohl zbavit těch „ošklivých stop“ pomocí laseru. Zatnu zuby.

„Ne, díky,“ odmítnu tiše. „Chci si je nechat.“

Nestrávily jsme spolu ani hodinu a jí už se do hlasu vkrádá podrážděnost: „Panenko Maria, proč, Siranto?“

„Protože ráda předstíráš, že se nikdy neděje nic špatného. Já si ty zlé události radši pamatuju, abych neudělala znova tu samou chybu.“ Střelím pohledem po Marchovi. „A mimoto je chlapi žerou.“

March se zazubí. „Já určitě. Vypadáš s nima nebezpečně.“

Celý podnik je automatizovaný. Většina kaváren má lidského programátora, co dohlíží na vybavení, ale jinak je tu prázdno, jen my a pár dalších hostů na druhém konci místnosti. Poslouchám ji tady už dost dlouho, abych si na nástěnném panelu navolila a objednala horkou čoklastádu. Robokuchař u nás na stole zvládá základní objednávky. Cokoliv složitějšího nebo exotického se přepošle pokročilejší jednotce v kuchyni a objednávku doveze automatizovaný číšník. March je nemá rád, ale podle mě jsou roztomilí – vypadají jako malé vozíky s nápoji a primitivním čipem UI.

Matka se odmlčí, aby přeskupila síly, a kdyby to nezpůsobovalo vrásky, pátravě by si Marche prohlížela přimhouřenýma očima. Ten dojem to ale vzhledem k pronikavosti a intenzitě jejího výrazu stejně vyvolává. March pohledem neuhne, dokud to konečně neudělá sama Ramona, a já mám pocit, že něco vyhrál, aniž by věděl, co to bylo.

„Vyrozuměla jsem, že tě mají v úmyslu jmenovat velvyslankyní Nové Země,“ promluví matka.

Tomu říkám změna tématu. Konečně se ale aspoň dostáváme k jádru toho, proč je tady. Rozhodně ne, aby mě objala a vděčně si oddechla, že jsem v pořádku. Moje matka není vybavena ani špetkou ryzího mateřského sentimentu.

Povytáhnu obočí. „Jak ses mohla něco takového dozvědět?“

„Ach, ke mně se donesou různé věci,“ řekne a mávne rukou v ležérním a elegantním gestu, které by v podání kohokoliv jiného působilo směšně.

„Vážně?“ Můj sarkastický tón vůbec nevnímá.

„Vážně. Chystáš se tu nabídku přijmout?“ Působí nervózně, možná dokonce vyděšeně. Její rudě nalakované nehty poťukávající na plexisklo stolu jsou toho jednoznačným neuvědomělým důkazem.

„Uvažovala jsem, že bych se stala překupnicí veteše.“ Ano, schválně jí nahazuju udičku. „Mohla bych zachraňovat náklady z lodí nebo se možná usadím na Nové Zemi a najdu si práci v recyklačním průmyslu. Udělám si pár harantů. Jak by se ti to líbilo?“ otočím se k Marchovi.

Seš děsně zlá, sdělí mi beze slov.

Pak přiškrceným hlasem a s navlhlýma očima vyhrkne: „Cokoliv budeš chtít.“

Sakra, škoda, že jsem si to nenahrála. Uvažuju o spoustě situací, kdy by se hodilo, abych mu tuhle větu přehrála.

„Ne! Ach, Siranto, tohle neříkej ani žertem.“ Natáhne se a dotkne se mé ruky, kterou mám obtočenou kolem hrnku. „Ty to místo prostě musíš vzít.“

A je to tady.

Čokoláda už vychladla natolik, že se dá pít, tak si usrknu, abych zamaskovala své rozladění. To samozřejmě znamená se od matky odtáhnout, a o to mi šlo především. Mám v úmyslu Tarnovu nabídku přijmout, ale můj postup k nějakému cíli prudce zpomaluje přímo úměrně k požadavkům ostatních. Klidně si myslete, že dělám věci na truc.

„Musím? A pročpak?“

„Potřebujeme na Ithiss-Toru někoho, jako jsi ty,“ odpoví. „Prostě tam leť, buď sama sebou a všechno bude v pořádku.“ Její držení těla naznačuje úzkost a nátlak.

Jelikož se mi Ramona pokoušela zlikvidovat osobnost už od mých osmi let, strnu.

Něco tady hodně smrdí. March potvrdí moje podezření přikývnutím. A taky se mračí.

„Tím ‚potřebujeme‘ máš na mysli koho?“

Její oči začnou těkat po skoro prázdné kavárně, jako by se obávala, že nás někdo poslouchá. Takhle ji neznám, rozhodně to není ta ženská, kterou si pamatuju. Ve společnosti je miláček davu, rozmarný, přelétavý motýlek, kterým jsem se měla stát i já.

„Lidi, co jim dlužím peníze,“ zašeptá a její tmavé oči zvlhnou slzami.

To mě úplně vyvede z míry. „Cože? Kdo? Co se stalo?“

Chvíli jí trvá, než se sebere. „Měli jsme nějaký akciový kapitál Farwanu. Když… se to všechno stalo, skončili jsme na mizině. Netušila jsem to; tvůj otec mi to neřekl. Utrácela jsem dál, jako vždycky… a až když tvůj otec… zemřel…“

Zbytek si dám dohromady. Otec se zabil, protože se k nim štěstěna otočila zády. Kdo by čekal, že si zrovna on najde práci? Lidi k němu do galerie chodili, protože měl peníze, ne kvůli jeho dokonalému vkusu. Jakmile byla tajná zásoba peněz pryč, začalo to jít z kopce i s galerií.

A moje matka dál utrácela peníze, které neměla. Čemu nerozumím, je, proč mě její věřitelé chtějí na Ithiss-Toru.

„Co to má společného se mnou?“ Možná to vyzní krutě.

Existujou ženský, co by i navzdory dlouhému odloučení cítily vlnu nostalgie a smyslu pro povinnost, ale přesto pro člověka nehnuly prstem, když měl potíže. Lidi, co mi pomohli, bych spočítala na jedné ruce, a Ramona by mezi nimi nebyla.

„Nesmíme dovolit, aby diplomatická mise na Ithiss-Toru uspěla,“ promluví hluboký, mechanický hlas z matčiny lesklé brože na saku. Je to tak nečekané, až sebou překvapeně trhnu. Není divu, že si dávala pozor, co říká. Odposlouchávají nás.

Mám odpovědět? Matčin obličej bledne, až získá barvu sraženého mléka. Chvějou se jí ruce, tak je sevře v pěst a tře si jimi stehna.

March to rozhodne za mě. „Proč ne?“

Ozve se náznak zpětné vazby a brožka odpoví: „Vtírači, Brouci, říkejte jim, jak chcete, představují nebezpečí pro náš způsob života. Nemůžeme riskovat, že zareagují kladně na pokus o sblížení ze strany Konglomerátu: mohli by naplánovat masivní infiltraci naší společnosti.“

Tak teď to fakt nechápu. Jestli zastávají tohle stanovisko, jakkoliv je xenofobní, nedávalo by větší smysl, kdyby po mně chtěli, ať tam vůbec neletím?

Ramona nic neříká, zdá se, že je ochromená strachem. Jaká ironie – za ten šperk zřejmě utratila peníze, které neměla, a její noví šéfové ho pak předělali na elektronické vodítko.

„Jak do toho zapadá Jaxová?“ Vyhovuje mi, že otázky pokládá March. Ptá se přesně na to, co chci vědět; ta naše symbióza je fakt skvělá, a k tomu ten neuvěřitelný sex.

Nepřítomně mě hladí po paži. Je to zvláštní, bavit se s někým, koho nevidím, ani si ho v duchu nemůžu představit. Hlas vycházející z levé části matčina poprsí zní zkresleně a naprosto postrádá jakoukoliv lidskost. Kdo si ji jen mohl takhle koupit?

„Slečna Jaxová má pověst šiřitelky zkázy a chaosu, kdekoliv se objeví. Vezmeme zavděk tím, že když odletí na Ithiss-Tor ona, tamější obyvatelé nebudou chtít mít s Konglomerátem nic společného. Nemůžeme riskovat, že by kancléř Tarn jmenoval jiného velvyslance, výřečnějšího, taktnějšího a diplomatičtějšího.“

„Jestli tam neodletíš,“ zašeptá matka, „tak mě zabijou.“

Kapitola 4

„Tak dramaticky bych to neviděl,“ prohlásí brož. „Nicméně v konečném důsledku je to pravda. Na druhou stranu, pokud tento úkol přijmete, odpustíme vaší matce všechny dluhy. Domnívám se, že na to máte dost dceřiné oddanosti i vy.“

Vůbec nevím, co na to říct. Jsou natolik přesvědčeni, že to podělám, že po mně ani nechtějí, abych se to pokusila zmrvit schválně. Copak stačí, abych tam jen přiletěla? Mám pocit, že takhle nonšalantně mě ještě v životě neurazili.

„Nicméně,“ pokračuje hlas, „pokud by proti všem předpokladům vaše mise probíhala dobře, pak se obávám, že budeme na úhradě té nepříjemné pohledávky trvat.“

Aha, už je to tady – bič, kterým se mě pokusí přinutit, abych jim byla po vůli. Matka zoufale zakňourá.

Přísahám, že nad levým okem cítím záškuby; March si s tím tikem možná nedělal legraci.

„Už jsem se rozhodla, že tu práci vezmu,“ oznámím klidně. „Nic dalšího slíbit nemůžu.“

Věc odpoví: „To bude stačit… prozatím. Situaci vaší matky přehodnotíme, až uvidíme, jak váš úkol pokračuje.“

V broži zapraská a spojení se přeruší. Ramona vypadá starší, jako by jí popraskala vrstva make-upu a odhalila její ztrhaný obličej. „Získala jsi mi trochu času,“ vypraví ze sebe nakonec. „Díky za něj.“

„Neděkuj mi,“ opáčím a cloumá mnou vztek. Mám chuť jí vrazit facku, že byla tak hloupá. „Od koho sis ty prachy půjčila, sakra?“

Nejdřív se pokouší blafovat: „Nevím to jistě, tolik dokumentů a všechno je tak složité…“

Ale to ještě neví o mém esu v rukávu. Nechtěla jsem to po něm a nikdy bych ho o to sama nepožádala, ale nutnost získat informace někdy převáží nad právem na soukromí. Jsem ráda, že za mě March tohle dilema vyřeší. Kdyby nechal podobné soudy na mně, obávám se, že bych ho využívala jako inkvizitora.

Syndikát? Dokonce i v duchu poznám, že se tomu zdráhá uvěřit. Já vím – taky nechápu, jak mohla udělat takovou pitomost. Syndikát pozvedl organizovaný zločin na úplně jinou úroveň.

Není divu, že si otec vybral bezpečnou, bezbolestnou smrt. Aspoň doufám, že to udělal. Měla bych se zeptat, jestli využil některou ze státem schválených eutabudek. Když se rozhodnete se vším skoncovat, musíte mít profil vypracovaný od cvokařů a místopřísežné prohlášení, že jste při smyslech a svéprávní. Praktická opatření vylučující možnost, že truchlící rodina zažaluje stát na základě toho, že přání umřít mohly oběti přivodit léky nebo snová terapie.

Někdy znamená smrt konečné řešení všech problémů. Já jsem nikdy nepatřila k lidem, co by to tak viděli, protože než umřu, chci se ujistit, že ze života vysaju i tu poslední kapku, která v něm je. Kdysi jsem si myslela, že pak následuje jenom nic, prázdno, ale teď už si tak jistá nejsem. Viděla jsem zázraky. A přežila jsem, abych o nich mohla vyprávět. V současné chvíli jsem ochotná připustit, že se pravdu o posmrtném životě nikdy nedozvím.

Ramona na nás hledí přes stůl a její neklid viditelně narůstá. Kdybych věděla, jak spolehlivě dokáže lidi vyvést z míry mlčení, už léta bych držela jazyk za zuby. Dobře, spíš ne. Ale možná bych se o to víc snažila.

„Syndikát?“ vyslovím nahlas.

Rozšíří se jí oči a v bělmu se ukážou rudé žilky. Vidím každou šupinku řasenky, kterou použila na zvýraznění řas, a černá spodní linka vypadá trochu jako vlákna pavučiny. Její pohlednost je už jen iluze, pouhé dovedně nanesené vrstvy líčidel skrývající pravdu.

„Jak ses to…“ Zarazí se, pravděpodobně si uvědomí, že její slova znamenají přiznání.

„To není důležité.“ Znovu si usrknu čoklastády.

Marchovo tajemství nikdy nevyzradím. Kdyby se to lidi dozvěděli, až moc by jich ho chtělo zničit. Nikdy neprošel korporačním výcvikem, takže mu schází pojistka, která by mu bránila znásilňovat cizí mysli podle libosti. Vzhledem k našemu poutu by mě to asi mělo děsit, ale vím, že mně by nikdy vědomě neublížil. Co jsme spolu, měl k tomu plno příležitostí – a pokud jde o zbytek vesmíru, ten se o sebe dokáže postarat sám.

„Jsi jiná,“ poznamená směrem ke mně. „A já jsem vyřízená. Oni si myslí, že tam poletíš a celé to pokazíš. Ale to ty neuděláš, že ne?“

Nebudu lhát. To přiznání trochu bolí. „Úmyslně ne. Neodletím tam vyvolat mezihvězdný incident, dokonce ani kvůli tobě ne.“

Ramona se usměje – jemný záchvěv koutků úst. „V tom případě jsme asi skončili. Kdybych měla rozum, následovala bych tvého otce.“

„A on…?“

K mému překvapení ten náznak pochopí. Jemnocit ani čtení mezi řádky nám přitom nikdy ani jedné nešly. Hádám, že se buď přizpůsobíte, nebo umřete.

„Ano. Doktor Harmon mu vydal osvědčení. Bylo to rychlé.“

„To je dobře.“ Polknu knedlík, který se mi vytvořil v krku. „Podívej, před odletem musím zařídit pár věcí. Přeju ti hodně štěstí, ať už se věci vyvinou jakkoliv.“

March za nás zaplatí rychlým pohybem platební karty. Panenko Maria, proč jen cítím tu absurdní tíhu, když od ní odcházím? Vypadá tak sama, sama v kavárně se svým hloupým vysokým účesem a v černých šatech s kameny, které pableskují při každém jejím pohybu.

U dveří si vezmu svršky a znova se do nich zachumlám. Vykročíme ven do bílého víru ankarajské zimy. Vezme mě za ruku a já cítím jeho teplo i přes dvoucentimetrovou vrstvu syntetické vlny.

„Takže to je všechno?“ zeptá se. „Už to nebudeš dál řešit?“

„Ty bys to řešil?“

Chvíli přemítá. „Nedokážu posoudit. Matka mi umřela, když mi bylo pět. Otec se znova oženil a macecha se o mě nikdy nestarala. Měla Světlanu…“ Buď jeho slova odnese vítr, nebo o ní prostě jenom nechce mluvit. „Ale stejně nevím. Zdá se mi to divný.“

„Co přesně?“ Když si všimnu mezery v dopravě, vběhnu do ní. Sakra, musíme si sehnat vlastní kluzák. Pokusím se přemluvit chlápka v garáži, aby nám nějaký pronajal. Potřebuju najít banku.

„Jen jsem prostě nemyslel, že se obrátíš zády k lidem, co je máš ráda, to je všechno.“

Au. To bylo pod pás. Přikrčíme se, když procházíme tunelem do budovy, kde se starají o servis vozidel. Korporace vlastnila letku jako hrom a Konglomerát vytváří její inventář. Nikdo si nevšimne, když jeden kus na hodinu zmizí. Rampa se klikatí a zatáčí, ale aspoň na nás nefouká.

„Neviděla jsem ji šestnáct let. A když jsem s našima ještě bydlela, neměla jsem ji ráda. Někdy mi přijde zatěžko uvěřit, že je Ramona mojí matkou.“

Mám štěstí, protože chlápka, co tu pracuje, poznávám. Tágo pohořel na akademii, protože trpí heterochromií duhovky, což maskoval nošením jedné barevné čočky. Různobarevné oči naneštěstí znamenaly, že nedisponoval genem S, a než ho vytáhli ze simulátoru, přišel o část IQ. Nějaké mu zbylo, ale dneska už se hodí jen na hlídání servisního parkoviště.

Výdechy topení fungují, takže si můžu shrnout kapucu. Měla jsem vědět, že se něco děje, když se matka vůbec nezmínila o mých vlasech nebo spíš pleši hned, jak jsem si v kavárně odložila. Zamávám na Tága, který se popleteně ohlédne, jestli to nepatří někomu za ním.

Sakra, jak se jmenuje doopravdy? Ira. Hm, Tágo by možná bylo lepší, i když jsme mu tak říkali kvůli jeho IQ.

„Čau, Iro! Jak to jde? Jak se máš?“

„Ehm, dobře.“ Odmlčí se s výrazem, který považuju za konstantní zmatenost. „My se známe?“

Usměju se na něj. „Už je to dlouho. Byli jsme spolu na akademii. Myslíš, že bys mohl postrádat jeden kluzák?“

Jeho nezdravě bledé čelo zbrázdí vrásky, když se zamračí. „Nikdo si je brát nemá, protože jsme je…“ snaží se najít správné slovo, zatímco ho pozoruju s účastnou grimasou, které si ale nevšimne.

„Zkonfiskovali!“

„Na nově jmenovanou velvyslankyni Nové Země se to se ale určitě nevztahuje,“ nadhodí March uhlazeně. „Jestli mi nevěříte, ověřte si to u kancléře Tarna. Ten se samozřejmě může naštvat, že jste nechal velvyslankyni čekat a ještě ho vyrušil uprostřed konference s představiteli Ielosu.“

Sakra, ten chlap válí; chudák Ira se tváří rozpačitě. Podle mě na velvyslankyni určitě nevypadám, ale kolik jich vlastně za život mohl vidět, když tráví všechen čas obcházením servisního parkoviště? Jestli to klapne, mohla by mít tahle funkce výhody, o kterých se mi ani nesnilo. Za předpokladu, že po cestě na Ithiss-Tor neumřu strašlivou smrtí.

„Nevěděl jsem, že jsi velvyslankyně,“ řekne Ira nakonec. „Měla bys mít odznak nebo tak něco. Můžu ti půjčit kluzák třídy B, ale musíš ho vrátit, než mi v pět skončí směna. Prosím?“ dodá, jako by si vzpomněl, že ke mně má být zdvořilý.

„Bez obav,“ ujistí ho March. „Nemáme v úmyslu opouštět město.“

Z toho mě zamrazí. Slavná poslední slova, přísloví o tom, že i ty nejlepší plány můžou selhat a tohle všechno… March převezme kódy, které nastartují motor, a já ho následuju směrem k černo-červeně pruhovanému kluzáku zaparkovanému v zadním rohu haly. Ira je nám v patách a je očividně rozpolcený. Domyslím si, že se rád řídí pravidly, a my jsme ho donutili, aby je porušil.

„A vy jste vlastně kdo?“ zeptá se Marche.

Ten se rozzáří svým odtažitým úsměvem „Já jsem ten, co zabije kohokoliv, kdo bude velvyslankyni dělat potíže.“

Páni, to se mi líbí. Ira už se k žádné další otázce neodhodlá, náš motor za chvíli zavrní a probudí se k životu.

A pak už letíme: výš, ještě výš a dál.

Kapitola 5

Letu kluzákem se ani v takovéhle zimě nic nevyrovná.

Rychlost, kontrola stroje, nádech nebezpečí, když svištíme městem. Ankaraj není hezká metropole, jeho zářící kovové kosti trčí k nebi spíš s odhodláním než elegancí. Vždycky jsem si lámala hlavu, proč se Korporace rozhodla založit velitelství právě tady. Přestože Nová Země nemůže soupeřit s ostatními světy, co se týče přírodních krás – slouží jen jako pouhá zemědělská kolonie – jednoznačně nabízí malebnější zákoutí, než je tohle.

Pevně se přidržuju Marche, zatímco mě vítr šlehá do obličeje. V těchhle okamžicích jsem dokonale a úžasně volná. Nemusím myslet na budoucnost, na povinnosti nebo na to, co nás čeká na Ithiss-Toru. March ví, že bych nesnesla pocit, že jsem v pasti. Sakra, už i být na povrchu planety je dost hrozné. March intuitivně cítí, co pro mě znamenalo těch několik dní, kdy jsem byla uvězněná v jeskyni a potom ještě na ubikaci kvůli výslechům.

Nebýt Velitha Il-Noka, lovce odměn zaúkolovaného doprovázet mě na Ithiss-Tor, zemřela bych v korporační léčebně poté, co bych přijala vinu za jakékoliv jejich zločiny. Nejdřív kvůli mně zabil svou posádku a pak jsme společně strávili několik stresujících dní v jeskyni na pánvi Teresengi, kde jsme přečkali sněhovou bouři. Jeho posádku tvořily zrůdy, o tom není pochyb, ale on je najal v dobré víře. Pro někoho jako Vel je dané slovo svaté. Ale nesmím myslet na to, co všechno mu dlužím, jinak se dostaví výčitky. Nejsem zvyklá být ostatním natolik zavázána, že jim to nemám jak splatit.

Když zastavíme před Meziplanetární bankou, cítím, jak mám prokřehlé prsty. Nepamatuju si ani čísla účtů, abychom se dostali přes první bezpečnostní kontrolu, takže jsme nuceni zmáčknout tlačítko a někoho zavolat. Obrazovka nad dvojitými dveřmi blikne a objeví se na ní podrážděný světlovlasý chlap.

„Tato pobočka nezajišťuje meziplanetární převody ani si tu nelze otevřít nový účet,“ oznámí stroze. „Tyto služby nabízí naše úžasná nová pobočka v centru, jen dvě ulice od Akvadómu.“

Než stačí přerušit spojení, odpovím mu: „Já už u vás účet mám, jen si nemůžu vzpomenout na heslo.“

Povzdechne si s výrazem, jako bych byla mentálně zaostalá. „Někoho pošlu.“

Uplyne nejmíň patnáct minut, než se objeví podsaditá bruneta, která nám otevře dveře ručně. Z jejího výrazu sálá nevole vůči zákazníkům, co zapomněli hesla k účtům. Kdybych je zadala, dveře by je předaly místnímu bezpečnostnímu systému, ten by je vyhodnotil jako funkční a UI by na patnáct sekund odemkla dveře. Není to úplně jednoduché, ale přinejmenším to odradí kolemjdoucí, co si chtějí jen skočit na záchod.

„Jak vám mohu pomoci?“

„Vyhledáním informací o mém účtu,“ odpovím, zatímco nás vede ke svému pracovnímu terminálu.

„Budu potřebovat sken vašeho palce a ukazováčku. Pokud chcete, můžete poskytnout i další informace, ale ty zřejmě nebudou zapotřebí.“

„Beze všeho.“ Nechám ji, aby mi přejela přes ruku snímačem.

Meziplanetární banka není zastánce výzdoby pracovního prostředí: béžové stěny, béžový koberec a jedna umělá kytka. Dokonce i její stůl je béžový, vyrobený z těžkého syntetického dřeva. Na nápadné jmenovce stojí SILVIA KUYEIDIOVÁ, což znamená, že pochází z rodiny původních osadníků. Přemýšlím, jestli by její vzdálení předkové uctívající totemy s kresbami krkavců a vlků schvalovali její kariéru v bankovnictví.

I když co má být? Moji vzdálení předkové se zaměřovali na utrácení peněz a naparování. Já bych na ně dojem taky neudělala.

Zatímco Silvia něco naťukává, sundám si pár vrstev oblečení – moje nejmíň oblíbená věc v chladném podnebí. Klientům nenabízejí křesla, jenom těm natolika důležitým, že je rovnou uvedou dozadu do soukromé místnosti. Mám pocit, že na nás se to nevztahuje.

Když se March zazubí, nemusím mu ani umět číst myšlenky, abych věděla, že zvažuje znova sehrát ten výstup s velvyslankyní. Bude chvíli trvat, než si na to zvyknu. Ošívám se a pokouším se nemyslet na neobvyklé bolístky, které jsem na cestě sem utrpěla.

Slečna Kuyeidiová si skousne ret. A jé. Ten pohled znám.

„Obávám se, že mám špatné zprávy, slečno Jaxová. Když jste…“ Udělá grimasu, kterou si vyložím jako rozpaky „… byla prohlášena za mrtvou, vyplnil váš manžel prohlášení nejbližšího příbuzného a vaše účty byly sloučeny. A když potom Konglomerát zmrazil všechny korporační prostředky, zahrnovalo to i osobní účty vysokých činitelů Korporace, jako byl například váš manžel, kterého teď čeká soud.“

„Což znamená…?“ Ve skutečnosti mi to vůbec říkat nemusí. Jsem švorc.

„Vaše účty byly uzavřeny.“ Slečna Kuyeidiová se mi odmítá podívat do očí, což mi napoví, že si uvědomuje, jak hrozně je to na prd. „Mohu vám poskytnout částku, kterou obdržel váš manžel po vaší… ehm, smrti,“ dodá. „Konglomerát by se možná mohl postarat, aby vám byly chybně vyplacené prostředky navráceny. Ale obávám se, že taková záležitost nějakou dobu potrvá.“

„No jasně,“ zamumlám.

„Je mi líto, ale s ničím dalším už vám pomoct nemůžu, paní velvyslankyně.“ To poslední vysloví napůl spiklenecky. Musela jsem se zatvářit popleteně, protože dodá: „Slyšela jsem to oznámení ve zprávách, těsně než jste dorazili. Ale přiznám se, že jsem vás hned nepoznala. Vaše vlasy…“

Super. Moje matka se o nich nezmíní, ale ženská v bance jo. Osmělím se k úsměvu. „Ano, vypadám teď úplně jinak.“

Silvia nás doprovodí ke dveřím. Poděkuju jí a pak vypochoduju ze dveří, ale okamžitě svého impulzu lituju. Třesu se od hlavy k patě, zatímco se znova soukám do svých vrstev. March cítí, jaká je mi zima, a na dálku zapne výdechy topení, což trochu pomůže.

„Takže co teď?“ zeptá se, když vylezeme zpátky do kluzáku.

Tyhle krasavce jde jediným stisknutím tlačítka přepnout z módu vznášení do pozemního módu. Rychlá jízda po ledu na zemi se nejvíc podobá letu vzduchem a nabízí jedinečný pocit vzrušení. Kdykoliv jindy bych ho hecovala – respektive ten poslední zbytek Jaxové, kterou jsem bývala dřív – aby v tundře překonal rychlostní rekord, ale teď je tu věc, kterou musím vyřešit.

„Asi zpátky na velitelství.“

„Myslíš, že ti Tarn může pomoct?“ křičí na mě přes skučící vítr.

Pokrčím rameny s vědomím, že si toho pohybu všimne, stejně jako mých doprovodných myšlenek. Tarn mi zřejmě nabídne, „že se na to podívá“, ale moje naděje, že mi vrátí těch asi sto táců, teď závisí na tom, jak si povedu na Ithiss-Toru.

Tak už to chodí: sprosté politikaření, kde špinavá ruka ruku myje, až je nakonec zasviněné úplně všechno.

Pocítím náhlou sklíčenost a položím si Marchovi bradu na záda. Jestli uspěju, zabijou mi matku. Jestli selžu, budu bez práce, na mizině a pro smích všem rozvinutým světům, ovšem za předpokladu, že mě Brouci nepopraví za nějaké porušení jejich etikety.

A to ještě vůbec nezapočítávám nebezpečí číhající po cestě na Ithiss-Tor. Neuvědomovala jsem si, jak důležitou roli při udržování bezpečných hvězdných tras hrály pravidelné hlídky Korporace. Doufám, že piráti a záškodníci budou mít plno práce s okrádáním nákladních lodí a nechají náš malý kutr na pokoji.

Mou pozornost upoutá nárůst tepla pod mým sedadlem, ale poplaší mě až pronikavé kvílení ozývající se z útrob kluzáku. Slyším, jak March zamumlá: „Do hajzlu,“ nechá být ovládání a prudce se vrhne doleva. Jelikož se ho držím, vypadneme oba.

Dopadneme na zem a kutálíme se napadaným sněhem mezi napěchovanými popelnicemi. Mám pocit, jako by se mi do kůže na boku zarylo rozdrcené sklo. Kluzák pokračuje v letu, ale bez ruky na ovládání zpomaluje. Potom se zachvěje, ozve se výbuch, co ho roztrhá na kusy, a na nás napadá sprška ohně a popela.

Chráním si hlavu, aby mě netrefily větší kusy. V mrazivém vzduchu je cítit spálený kov. A kurva. Ira bude naštvanej. Doufám, že ten chudák kvůli tomu nebude mít problémy, má jich už tak dost. Na druhou stranu, jestli post velvyslankyně něco znamená, měla bych mít možnost ho povýšit.

„Není ti nic?“ Kdybych dostala kredit pokaždé, když se mě na to March zeptá, nemusela bych teď oplakávat peníze, co mi sebrali.

„Přežiju to.“ Když mě zvedá na nohy, neubráním se a zaskučím bolestí. „Jaká je pravděpodobnost, že to byla normální porucha?“

Zavrtí hlavou a rty má semknuté v úzkou čárku. „Skoro žádná.“

Udělám krok, abych otestovala, jak je na tom levý bok, na kterém jsem přistála, a do stehna mi vystřelí pronikavá bolest. Abych ji zamaskovala, pokusím se shrnout naši situaci na prstech. „Takže jedna frakce – Konglomerát – chce, abych na Ithiss-Toru uspěla, protože chtějí posílit svou pozici galaktického řídicího orgánu. Jiná frakce – Syndikát – chce, abych selhala, protože období chaosu jsou příznivá pro zisky pašeráků. A pak je tu ještě třetí frakce, která chce, abych se tam vůbec nedostala.“

March souhlasně přikývne. „Tohle mělo být jenom preventivní opatření. Nevím, jestli se tě chtěli rovnou zbavit, nebo tě jen vyděsit.“

Odfrknu si. „K tomu by už teď potřebovali něco víc než jen porouchaný kluzák.“

„Oni tě neznají tak dobře jako já.“ Konečky prstů mi opatrně a měkce přejede přes obě obočí a já ucítím, jak přeskočí ta úžasná jiskřička. Teď na to ale není čas. „Můžeš chodit?“

Rychlým pohledem přelétnu uličku, ve které stojíme. „Mám na vybranou? Tohle vypadá na Wickville. Na stanoviště taxíků tady narazíš jenom zřídka.“

Jeho obličej působí ve stínu pod černou kapucou drsně a krutě, ale oči ten nepříjemný výraz zmírňují. Zvedne mě a vezme do náručí. „Když jsem poblíž, Jaxová, vždycky máš na vybranou. Kdybys chtěla, skočíme na loď do Maha City, na základě nového zákona o přidělování půdy si vyžádáme pozemek a můžeme pěstovat tuříny nebo tak něco. Chceš?“

Na chvilku, jenom na chviličku to zvažuju. Zvláštní představa, že bych měla trčet na jediné planetě, žádný šeroprostor, žádný bengál, žádná špatná pověst. Jenom klidný život vedoucí ke klidné smrti. S Marchem po boku bych to možná, možná zvládla.

Pak s úsměvem zavrtím hlavou. „Myslím, že nejsem tím, koho měl kancléř Jackson na mysli, když začal na Novou Zemi lákat poctivé, tvrdě pracující občany. Kromě toho… nestala jsem se skokankou, abych umřela stará a šedivá.“

V tmavých očích mu něco probleskne, něco neúprosného a divokého. Odpoví mi úsměvem a zdá se, že ho ten výraz bolí způsobem, jaký si ani neumím představit. „Bál jsem se, že to řekneš.“

Kapitola 6

Když mě March nese bludištěm čtvrti Wickville, přemítám, co to pro něj znamená mě milovat.

Ten chlap se celý život potýkal jen se ztrátami. Se mnou může čekat to samé. Jsem skokanka až do morku kostí, nezodpovědná a ovládaná touhou po vzrušujících zážitcích. I když jsem se od našeho prvního setkání změnila, a ráda bych věřila, že k lepšímu, nikdy nebudu sázka na jistotu.

Nejsem ženská, kterou byste chtěli vzít domů a představit matce, vybírat s ní nádobí do společné kuchyně nebo, chraň Maria, plodit s ní potomstvo.

Pravda, už jsem viděla kus vesmíru, ale je toho v něm k vidění ještě tolik! Pochybuju, že v sobě tuhle cestovatelskou touhu někdy utiším; zatím jsem ochotná zasvětit zbytek života neúspěšným pokusům o její naplnění.

Na druhou stranu, kdybych to po něm chtěla, možná by radši strávil čtrnáct dní se mnou než dvacet nudných let s někým jiným. Já bych to udělala, kdyby to po mně chtěl on. Kai mě naučil, že v životě neexistuje nic jako naprostá jistota.

Obloha nad hlavou nám tmavne mračny obtěžkanými sněhem a zapadající slunce daleko na obzoru vrhá na bílou pláň šmouhy mlžného světla. Každé nadechnutí mě štípe v chřípí a každý výdech doprovází obláček kouře. Zakrátko je jasné, že jsme se beznadějně ztratili, a začínáme budit pozornost. Jelikož mě March nese, vypadáme zranitelně a v lidech se probouzejí instinkty predátorů.

Wickville od Ankaraje oddělují nízké budovy stojící blízko u sebe. Za nimi se všechno leskne chromem a plexisklem, a dokonce i stoky jsou tam čisté. Tady naopak najdete děvky, drogy, kontraband a nemravnou hudbu.

Když jsem chodila na akademii, snažila jsem se tu trávit co nejvíc času, daleko od pravidel a omezení. Dokonce jsem tehdy měla kluka, neuvěřitelně nadaného saxofonistu jménem Sebastian, který mi říkal, že jsem malá paličatá mrcha. Hádali jsme se, šukali a pak se zase hádali. Když se ohlédnu zpět, je zázrak, že jsem prolezla až k promoci.

Mou pozornost upoutá křupání sněhu, podivně zlověstné a kradmé. „Postav mě. Bude lepší, když půjdu sama.“

Možná už jsem se mu pronesla, protože poslechne bez protestů. Spíš si ale domyslel, že bude brzo potřebovat obě ruce k boji. Když nám zastoupí cestu skupina gaunerů v kapucích, March jim pokývne na pozdrav.

Jejich vůdce oznámí: „Možná to nevíte, ale v týhle ulici se vybírá mýtný. Za průchod je padesát kreditů.“

Tak předně to ani není pořádná ulice. Já bych to nazvala uličkou. Nemůžu si pomoct; umřu s chytráckou poznámkou na rtech a možná dokonce přímo tady: „Myslíte padesát kreditů od každýho z nás, nebo padesát pro každýho z vás? Nebo…?“

„Zmlkni, ženská.“ March se na mě ani nepodívá. Doufám, že je to jen chlapácká póza, kterou chce na ty bandity udělat dojem, jinak bude minimálně týden spát sám. Ale ani tahle nevyslovená pohrůžka u něj nevyvolá žádnou reakci. „Co kdybych vás seřezal na hromadu, a budem si kvit?“

Brzdi, chlape, vždyť je jich sedm. Určitě se teď cítí jako mistr světa, když vyskočil z porouchaného kluzáku letícího deset metrů nad zemí. Uvažuju, že takhle mu asi v bitce moc nepomůžu – a navíc ani nemám zbraň.

K mému údivu se ten hlavní rozchechtá hurónským smíchem. „Marchi, ty stará kryso, jak se vede? Na pevný zemi jsme tě neviděli už nejmíň pět oběhů. Když jsem tě tuhle viděl ve zprávách, málem jsem se posral.“

Zatímco se navzájem objímají a poplácávají po zádech, uvolním svaly, o kterých jsem ani nevěděla, že je mám zaťaté.

Sakra, úplně mě zmátli. A teď mě ten bok začal fakt bolet, protože jsem se už reflexivně přikrčila do bojového postavení.

Chlapi.

„Vede se dobře, Zkrate. Jen jsme teď trochu nahraný. Náš kluzák šel po cestě k zemi a my nemáme páru, kde jsme.“

„Pojďte se trochu zahřát, povíme si, co je novýho, a pak se uvidí, jak vás dopravíme domů. Kde to teď vlastně je?“

Možná je to slábnoucím denním světlem, ale March vypadá zasmušile a unaveně. „Teď zrovna nikde. Přišel jsem o Pošetilost.“

Jeho kámoš zavrtí hlavou. „To je smůla, chlape. Pojď, zvu tě na panáka.“

Zadními dveřmi nás zavedou do hospody a nevšímají si ženské s rudým obličejem, která na ně řve. Když ze sebe Zkrat stáhne zimní hadry, usoudím, že svou přezdívku dostal kvůli divokým, rozježeným vlasům. Vypadají, jako by se bavil tím, že sebou nechává procházet silnou elektřinu. Dokulhám až do společenské místnosti, která je špinavá, chabě osvětlená a plná nesourodého nábytku.

Doma je doma. Klidně jsem tu mohla být před patnácti lety se Sebastianem.

Jakmile se usadíme u ulepeného stolu, zjistím, že to vůbec nejsou banditi, ale chlapi, co je March zná z dřívějška. Z toho, co zaslechnu, spolu bojovali bok po boku na Nicuanu Tertius. Žoldáci jsou tam, kde dostanou nejlíp zaplaceno, a v Nicuanské říši to pořád vře, dokonce natolik, že se polovinu času vůbec nestíhá podílet na galaktické politice. Když mi číšník dá do ruky hrnek s horkým čajem, je mi jedno, jestli ho v poslední době někdo myl. Začnu popíjet a poslouchám, jak probírají život. Dozvím se, že Zkratova parta se teď živí sběrem odpadků, protože už ji omrzelo bojovat v cizích válkách. Při posledním povstání jim umřel někdo jménem Suchar, a tehdy to všichni zabalili.

„Máte v týhle díře vysílačku?“ zeptá se March.

Jeho kamarád ukáže k zadní stěně. Ta věc je na první pohled předpotopní, pochází snad z doby ještě před Aliančními válkami. Nemá ani čtečku na karty, musíte čísla zadat ručně.

„Nech mě poslat zprávu Keri. To byl přece dneska jeden z našich cílů, ne?“

Přikývnu. „Ujisti se, že dostala ty data, jak nám tvrdil Tarn.“

„A moc se tady nerozháněj s tou kreditkou,“ varuje ho Zkrat.

Marchovo gesto naznačuje, že Zkrat i já jsme staré nervózní babky. No, má napůl pravdu. Za pár minut se vrátí se spokojeným výrazem. „Zpráva by k ní měla dorazit za deset až dvanáct hodin, takže se snad ozve brzo ráno.“

To bude muset stačit. Tarn bude chtít dopoledne vědět, jak jsem se rozhodla, ale já mu odpovím, až budu mít jistotu, že mě na Lachionu nepotřebujou.

„Tak co mi povíš o Tarnovi?“ March se posadí a začne uzobávat z talíře smažených… čehosi. Člověk by si myslel, že už jsem si za tu dobu zvykla, že mi průběžně čte myšlenky, ale pořád je to trochu zvláštní. Přesně jako poprvé.

Zkrat pokrčí rameny. Nepamatuju si jména všech jeho chlapů, ale to nevadí, protože stejně pijou u sousedních stolů. Jeden z nich mě pozoruje přimhouřenýma očima modrýma jako led. Je to hezoun, i když trochu umouněný, a já nechápu, co ho na mně tak zaujalo. Možná ještě nikdy neviděl plešatou holku.

„Ještě minulej tejden to nebyl nikdo,“ vykládá Zkrat. „Teď se snaží udělat z Nový Země hlavní planetu Konglomerátu a hraje mu do karet, že se tu Farwan položil. Jenže jak to vidím já, tak má úplně stejnou moc jako všichni ostatní zástupci.“

Číšnice mi postaví k lokti karafu. Výpary prozrazují, že je to extrémně alkoholické, tak si trochu přiliju do slabého čaje. Ve sklepě tu pravděpodobně mají destilační kolonu. Ve Wickvillu vyrábějí samohonku z čehokoliv, co je právě po ruce. Doufám, že to aspoň trochu zmírní bolest. Pomineme-li léčebné použití, když tohohle hnědého zabijáku vypiju dost, o naraženém boku nebudu vůbec vědět.

Některé věci se nikdy nezmění. V chudých čtvrtích dělají lidi stejnou práci, jakou v zámožnějších oblastech vykonávají roboti. Tady si majitelé nemůžou dovolit údržbu, výměnu náhradních dílů ani upgrade čipů. Lidé jsou tu nesrovnatelně postradatelnější. Když se ženská vyčerpá, najdete tu dvacet dalších, co hledají práci.

Ta, co obsluhuje nás, vypadá, že už jí moc času nezbývá. Když na sobě ucítí můj pátravý pohled, opětuje ho, ale už v sobě nemá dostatečnou jiskru, aby jí na tom záleželo. Její pohled se ze mě sveze stranou, když se vydá zpátky do kuchyně, aby přivlekla další tác.

March bubnuje prsty o stůl a tváří se zamyšleně. „To má docela ambice.“

„A využívá k tomu mě.“ Oba se překvapeně otočí, jako by na mě úplně zapomněli. A to přece nemůžu připustit. „Co je ještě novýho?“

„Máš dar vyhledávat trable,“ konstatuje Zkrat.

To mě trochu naštve. Tenhle blb o mně neví vůbec nic – jenom to, co viděl ve zprávách. A dobře, zdá se, že kamkoliv přijdu, tam to začne jít od desíti k pěti, ale copak je to moje vina?

„Nech ji na pokoji,“ brzdí ho March. Usmívá se a jeho tón zůstává naoko vlídný. „Věř mi, že ji nechceš naštvat.“

Ten začátek se mi líbil, ale teď netuším, kam tím míří. Jestli čeká, že se začnu předvádět – No tak, zlato, předveď kámošům vytočenou Jaxovou, šup! – tak to se nedočká. Jsem strašně unavená.

Zkrat si mě přeměří zarudlýma očima a vysune ke mně bradu s rozježeným strništěm. „Fakt? A proč ne?“

„Protože jestli ji rozhodíš, budeš mít co dělat se mnou. A myslím, že po tom netoužíš.“

Nejsme v pozici, abychom si mohli znepřátelit lidi, co nám pomáhají. Ale ukáže se, že ty zatracený chlapi fakt vůbec nechápu, protože Zkrat se zase rozchechtá.

„Do řiti, mladej, ta si tě vycvičila. Kdy půjdeš do chomoutu?“

S povzdechnutím do sebe obrátím zbytek říznutého čaje a cítím, jak se ve mně rozlévá teplo. Už dávno jsem nepila nic takhle ostrého.

„Jaxová v tohle nevěří,“ odpoví March.

„Jednou jsem to udělala. Neklapalo to.“ Zamračím se, když si vzpomenu na Simona. „Nepředpokládám, že znáš někoho, kdo by k němu měl přístup? Drží ho v hlídaném zařízení.“ Začala jsem o tom jen tak mimochodem, nečekala jsem, že to přinese ovoce. Ale to jsem se spletla. Jsou to přece bývalí žoldáci.

„Vždycky to nějak jde,“ informuje mě Zkrat s potměšilým úsměvem. „Ale bude to něco stát. Záleží samozřejmě na tom, kde tvůj ex přesně je, ale dost možná známe někoho, kdo tam sedí s ním. Jak moc se ho chceš zbavit?“

Kapitola 7

Vidět Simona bradou vzhůru by se mi líbilo.

Když po něm jeho nadřízení chtěli obětního beránka, pokusil se obětovat mě. Věděl, že mají v úmyslu zavraždit všechny cestující na palubě Sargassa, a tak se rozhodl, že se zbaví i mě. Zřejmě v tom byly peníze z pojistky, co by po mé smrti dostal. Maria ví, že mi osobní účty vybílil ještě dřív, než moje údajná mrtvola vychladla.

Za to, co udělal, si zaslouží trpět, ani nedokážu popsat jak. Pětasedmdesát duší nám věřilo, že je bezpečně dostaneme na Matins IV. Při havárii umřelo osmdesát dva lidí.

Zdá se mi o tom ještě teď. Budím se s křikem a nesnesu vůni tepelně upravovaného masa.

March se dívá, jak přemítám, a určitě si prohlíží moje krvežíznivé myšlenky. Pak mi to dojde. Je jedno, jak moc tenhle podlý kšeft chci, stejně si ho nemůžu dovolit.

Musím se spokojit s představou, co všechno se tomu parchantovi asi stane. Jestli ho poslali na Whitefish, nebudu muset čekat dlouho. Někdo ho tam podřízne za přehnanou snaživost.

„Promyslím to,“ řeknu, protože Zkratovi nehodlám prozradit nic o svých aktuálních finančních potížích.

Žoldák se zatváří zklamaně. „Tak dobře. Ještě rundu?“

„Jednu na cestu,“ přikývne March. Jeho výraz se změní v hloubavý. „Co bys navrhnul někomu, kdo se zaplet se Syndikátem a je v tom až po uši?“

„Eutabudku.“ Když se začne smát, naštěstí se dívá na Marche, takže si nevšimne, jak sebou trhnu. Existujou nepříjemné pravdy a nepříjemné pravdy, jestli víte, jak to myslím. „A kurva, ty si neděláš srandu? Tak to nevím, mladej, to může bejt vo hubu. Bojovali v pašerácký válce na dvou frontách – proti Honovejm pirátům a šedákům, ale teď to pro ně vypadá líp, díky tý tvojí holce tady. Kdyby je hezky poprosila, možná by ten dluh smazali.“

No, tak tohle mi moc nepomohlo. Neměla jsem dojem, že by mi pan Mluvící klenot dlužil nějakou laskavost, když jsem s ním hovořila v kavárně. Je to fakt jenom pár hodin zpátky? Dlouhý den.

„Nějak to vyřešíme,“ zvedne se March od stolu. „Můžeš nám zavolat taxíka? Kde mají nejbližší stanoviště?“

„Na rohu,“ odpoví Zkrat. „A už se stalo. Měl by tam stát, až tam dorazíte. Rád jsem tě zase viděl, kámo. Doufám, že to tady s velvyslankyní všechno zvládnete.“

Pokaždé, když to někdo řekne, bojuju s nutkáním ohlédnout se přes rameno. Je to jako být všem pro smích, aniž ten vtip sami chápete. Pořád si jako velvyslankyně ani trochu nepřipadám, ale možná to bude jen chvíli trvat, než si zvyknu.

U vedlejšího stolu zaslechnu spekulace Zkratových lidí, že jsem plešatá, protože jsem měla spoustu vší. Přejedu si dlaní přes strniště na hlavě a pracně se zvednu na nohy. Jo, je načase se vypařit.

„Asi čtyři bloky od místa, kde jsme se potkali, je vrakoviště. Když si pospíšíte, měli by vám za velký kusy nabídnout dobrou cenu.“ S mávnutím ruky zamíří March ke dveřím, zatímco já ho následuju jako kulhavé štěňátko.

Někde v hloubi mého vychrtlého já se asi ještě krčí Jaxová-primadona, protože mi to moc nevoní. Pak mi ale podrží dveře a věnuje mi úsměv, ze kterého jsem vždycky naměkko. Jakmile vyjdeme ven, zapomenu na všechny podružné stížnosti, protože soumrak na severu je kurva nemilosrdný.

Mám pocit, že ke stanovišti taxíků je to několik kilometrů. Že tu lidi tolik chlastají, má svůj důvod. Málem bych na to zapomněla. Kolem sudu na odpadky, ve kterém hoří oheň, se choulí skupinka bezdomovců. To je protizákonné, ale kdo by si tady stěžoval?

Korporace tuhle čtvrť odepsala už před několika desetiletími a dneska ji ovládají gangy. Hladovějící umělci tu ale skládají a hrajou naprosto dokonalou hudbu. Zakouřenou tmou ke mně pronikají její líbezné tóny – noty pulzující vřelosti visící v křišťálové tmě jako plody tropického ovoce. Lidi ve Wickvillu žijou neobyčejně bezstarostným životem; není těžké se chovat, jako by měl být každý den váš poslední, když je to pravda. Až doteď jsem si neuvědomovala, jak moc jsem tuhle filozofii začlenila do svého osobního světonázoru, jestli se dá říct, že něco takového vůbec mám.

„Neuvědomil jsem si, kolik času jsi tu strávila,“ řekne March tiše.

Neodpovídám, zatímco zalézáme do úžasně vytopeného taxíku. Neví toho o mně tolik, kolik si myslel. Co by asi řekl, kdyby věděl, že jsem málem zahodila všechno, co jsem měla – budoucnost u Korporace, slib skokana – kvůli saxofonistovi.

Nejdřív přejede kartou přes čtečku a pak na panelu naťuká cíl naší cesty. S jemným zasvištěním se vydáme na cestu.

Dostaví se otupělost. Ne ze zimy, i když se zdá, že ještě nejsem úplně rozmrzlá. Tolik se toho přihodilo. Nedokážu to všechno rozebrat.

Matka, otec, moje minulost…

Jako by to všechno mělo skončit jedním velkým střetem. Je jedno, jak se rozhodnu, protože vždycky někdo prohraje. Kdysi by mi to bylo jedno. Kašlat na to na všechno, co kdy udělali oni pro mě? Stačilo se opít, ukázat někde kozy a zatancovat na stole. Nemyslela jsem na nic než na další skok. Panenko Maria, dneska se trápím dokonce i tím, že bude mít chudák Tágo potíže kvůli zničenému kluzáku.

Kdy se to sakra stalo, že jsem si vypěstovala svědomí?

„Když ses pro mě vrátila,“ zodpoví mi March nevyslovenou otázku s výrazem, který si nedokážu vyložit.

Mít chlapa, co se takhle dokáže naladit na stejnou vlnu, má něco do sebe. Obejme mě jednou paží a nakloní ke mně hlavu. Někdy z něj cítím hluboce zakořeněný strach. Jako by mě chtěl tisknout tak silně, že se nebudu moct vymanit, ale současně se bojí, aby mě tak syrovou dychtivostí nezastrašil.

Ten strach je oprávněný. Miluju ho, ale určitým způsobem mě děsí.

„Je to na prd.“

„Zvykej si,“ opáčí suše. „Jakmile začneš být starostlivá, těžko se s tím přestává.“

„Skvělý.“

Zbytek cesty urazíme mlčky. Z domácí samohonky se mi trochu zvedá žaludek, ale možná za to můžou mikroorganismy, co jsem měla v čaji. Když vylezeme před velitelstvím, jsem vděčná za šok z mrazivého povětří. Wickville se zdá být mnohem dál než jen těch pár kilometrů.

„Doprovodím tě ke dveřím.“ V očích mu zahlédnu příjemně uličnický třpyt, který mě varuje, že se nechce rozloučit jen zdrženlivou pusou na tvář.

Na milování nemám náladu, ale jestli na něj dojde, vypořádám se s tím. Automatický bezpečnostní systém nás jednou vyzve k zadání přístupového hesla. March si ho naštěstí pamatuje. Mám pocit, že moderní doba nás zaplavuje spoustou čísel k zapamatování.

V osmém patře odemknu dveře svého pokoje a zůstanu zírat. „Do prdele…“

Někdo to tu obrátil naruby, jestli se to o neosobním a skoro prázdném bytě vůbec dá říct. Skoro nic totiž nemám, což musí dojít i totálnímu tupci. Oprava, něco mám, March mi vrátil mého OA 245. Našel ho v hotelovém pokoji, když mě unesl Velith.

Dvě stě pětačtyřicítka je bez přehánění všechno, co teď mám. Po zjištění, že jsem na mizině, je teď pro mě o to cennější. Jelikož má dokonalou paměť, bude z ní ideální společnice pro velvyslankyni, která potřebuje znát všechno od zvyků až po etiketu při stolování. Zrovna včera mě požádala o robotický skelet, aby mi mohla lépe sloužit i po fyzické stránce.

Je mým jediným a nejdůležitějším majetkem. Jsem jako ten dědeček z pohádky, co pořád měnil, až mu na konci zůstal jenom hřebík. Otupěle vejdu dovnitř a dám se do uklízení.

„Neměli bychom zavolat ostrahu? Možná by zjistili, kdo to udělal.“

Pokrčím rameny. „Jestli chceš. Já to ale s nima dneska řešit nechci.“

Podívá se na mě zblízka. „Nevypadáš dobře, Jaxová.“

„Díky. Jsi úžasná vzpruha pro moje ego,“ přinutím se slabě se usmát. „Byl to dlouhý den a to s tím vybuchlým kluzákem mi vůbec nepřidalo. Až si odpočinu, budu v pohodě.“

„To doufám.“ Možná je to proto, že ho znám, ale skrývat ustaranost mu vůbec nejde.

Chápu proč. Tohle nejsem já. Nejsem tenhle bledý, letargický člověk. Kolikrát jsem byla v životě nemocná, bych spočítala na prstech jedné ruky.

„Chceš tu zůstat?“ Už když se ptám, mačkám tlačítko zvětšující postel z klasické na dvojitou.

Dostali jsme luxusnější ubytování, takže mám v apartmá sprchu, terminál s obrazovkou a lůžko s nastavitelnou velikostí. Jediné, co nemáme, je šatní jednotka, ale Korporaci řídili samí lakomci. March má v desátém patře vlastní pokoj, ale mám pocit, že dneska se do něj nevrátí. Usměje se na mě a pověsí si věci vedle mé zimní výstroje. Vrátit pokoj do původního stavu netrvá dlouho – tak málo tady toho mám. Zdá se, že nic nechybí.

„Sprchu?“

„Ano.“

Ráno bude možná všechno vypadat líp.

Kapitola 8

Zdá se mi strašně zvláštní sen.

Na hrudi mi v něm sedí Dina a snaží se někoho přesvědčit, že jsem součástí drahé rohože, kterou chce prodat. Matně si uvědomuju, že to nedává smysl. Já přece nejsem vyrobená z vláken a špatně utkané syntetické vlny. Nebo jo?

Když se probudím, zjistím, že se tulím k Marchovu mohutnému tělu a do tváře mi hledí Dina stojící u postele. Jako vždy mě překvapí její květinová vůně.

„Našla jsem nám loď,“ říká.

„Cože?“ Neurony v mém mozku se ještě nestihly zahřát.

„Loď,“ opakuje, tentokrát pomaleji. Jako bych byla retardovaná. Po ránu do sebe musím vždycky nejdřív dostat nějakou chemii, aby mi to začalo myslet, takže Dina zřejmě ví, co dělá.

March už je taky vzhůru a naštěstí se nadzvedne, takže můžu vylézt z postele. Sakra, jsem úplně rozlámaná. Asi už nejsem tak mladá, jako jsem bývala… proto nemůžu spadnout z oblohy smířená s osudem. Kéž by tu byl Doktor. Dal by mi nějakou injekci a řekl: Jste v pořádku, Jaxová. Zmizte z mé ošetřovny.

„Jak jsi to dokázala?“ zeptá se jí.

Dina si asi myslí, že si nevšimnu, jak odvrátí pohled, ale já si všimnu. Včera jsem naprosto vyčerpaná padla do postele jen v trenkách a tričku; a přesně v tom mě teď vidí, s jizvami v celé jejich kráse. Už nikdy úplně nezmizí. Ani to nechci, takže je dobře, že Marchovi nevadí. Nikdy nepůjdu ke kosmetickému chirurgovi, aby mi je vypálil a vyhladil.

„Vyhrála jsem ji,“ odpoví. Což znamená, že oškubala nějakého chudáka. „Skvělá karta v pětce. Hrála jsem celou noc. Jsem utahaná jak pes, ale ta loď poletí. A je naše. Až zajistím převod vlastnictví, můžeš ji přejmenovat. Musíme jen zaplatit licenci a evidenční poplatek.“

„Jak se jmenuje teď?“ zeptám se přes rameno.

Jelikož jsme se včera sprchovali, nepřipadám si při navlékání nové kombinézy hned po probuzení špinavá. Když se člověk nemusí potýkat s vlasy, je až s podivem, jak jde všechno rychle. Jen si opláchnu obličej, vyčistím zuby a budu připravená.

Dina se zazubí: „Bernardovo štěstí.“

Zatímco se směju té ironii, March se obléká a zadumaně se mračí. „To už jsem někde slyšel. No nic, však si vzpomenu. Nechme jí to jméno, nerad bych se vrtal v cizím štěstí.“

Dina směrem ke mně povytáhne obočí a já pokrčím rameny. Na jinak rozumného chlapa dovede být nevysvětlitelně pověrčivý. Na druhou stranu, s těma jeho očima by mi nevadilo, ani kdyby si před každým letem věštil z kostí.

Náš terminál pípne na znamení příchozí zprávy. Přes šum a bílé sluneční čáry mluví Keri: „Dostali jsme deset giga genetických dat, která posunula Doktorův výzkum o několik let dopředu. Přiletěl před týdnem, ale…“

Zpráva končí bílošedou mlhou. Mám dojem, že je něco s družicemi poblíž Lachionu, jinak bychom se zprávami neměli tyhle problémy. Nebo se možná chystala říct něco, co jsme neměli slyšet. Naneštěstí už to teď nedokážu posoudit.

Jestli se dá věřit cvokařům – a já vím, že nedá – tak mám hraniční případ chorobné paranoie. Ze zrady a spiknutí proti mé osobě podezřívám úplně všechny. Jedno staré rčení ale na druhou stranu říká: Jen proto, že jsem paranoidní, ještě neznamená, že po mně nejdou. Proč potom chtějí tohohle polovičního šílence poslat na Ithiss-Tor? Toť otázka, která doslova žadoní po odpovědi, ale já zatím ještě nemám všechny dílky skládačky.

Za necelou půlhodinu se znova dostavíme do konferenční místnosti 7-J. Pořád mě bolí bok a o celém tomhle podniku mám svoje pochybnosti, ale když vstoupí Tarn, přinutím se k úsměvu. Jeho výraz se trochu změní, když spatří moje oblečení.

„Pokud se chystáte to místo přijmout, slečno Jaxová, budete se na to muset patřičně obléct. Nemůžete reprezentovat Novou Zemi a vypadat jako mechanik z garáže.“

Tohle je moje oblíbená modrá kombinéza, k sakru.

Zírám na něj. „Jestli si myslíte, že budu nosit obřadní roucho, musel jste se zbláznit.“

„Takže chápu správně, že máte zájem?“

March s Dinou se na mě dívají mlčky. Zvažuju všechny faktory a nakonec mi z toho vychází jen jediný výsledek. Je to práce, která mě dostane pryč z tohohle šutru, aspoň na chvíli. Budu moct znova skákat a nebude mě to nic stát. Navíc jsem nikdy nebyla typ člověka, co by se obracel zády k výzvám.

„Ano, mám zájem. Až tam přiletíme, obleču se líp.“

Tarn se usměje. Ach, jak já jen tomu jeho úsměvu nevěřím. „Výtečně.“ Stiskne tlačítko pod stolem a dveře do konferenční místnosti se odsunou.

Chlapa, co se k nám připojí, hned nepoznám: středně vysoký, hnědé vlasy, průměrné rysy. Skoro bych řekla, že jeho obličej je spojením tisíců jiných obličejů, které jsem v životě viděla – působí tak zarytě průměrným dojmem, že jakmile stočím pohled jinam, okamžitě zapomenu, jak vypadá.

Fascinovaně to třikrát nebo čtyřikrát opakuju, až mě vyruší Tarnův hlas: „Velitha už, předpokládám, znáte. Bude vás doprovázet jako prostředník pro kulturní záležitosti. Jsem si jistý, že vám nemusím zdůrazňovat, jak je důležité osvojit si ithtorianské zvyky, aby nedošlo k urážce jejich rasy a narušení našich rodících se dohod. Ale především si dávejte pozor během skoků, Siranto. Na frekventovaných místech mohou číhat piráti.“

„Vele!“ Přestože vím, co se skrývá pod lidskou kůží, nedokážu odolat. Vyskočím ze židle a překvapím ho srdečným objetím. Ještě jsem neměla možnost mu poděkovat. Není pochyb, že nebýt jeho, nebyla bych tu ani já.

Zareaguje a je vidět, že se cítí trapně. „Kdybych měl začít s výukou ihned, Siranto, tak na Ithiss-Toru by tohle považovali za akt agrese.“

No, jelikož normálně nejsem přehnaně emocionální, myslím, že to bude v pohodě. Přesto přikývnu a dobře si to zapamatuju. Neobjímat cizí Brouky.

„Tohle je March, můj pilot, a Dina, lodní mechanik.“

Vymění si zdvořilosti, zatímco nás Tarn pozoruje. Co asi hledá? Něco mi tu nesedí, ale nemůžu odhalit co.

Jsem si skoro jistá, že ať už kancléř chystá cokoliv, Vel v tom s ním nejede. Jaký by mělo smysl mě zachraňovat, kdyby mě teď chtěl vzít na svou domovskou planetu a nechat mě zabít? Postrádá to logiku, a Vel má rád, když dává všechno smysl.

„Kdy odlétáme?“ zeptá se Dina. „Musím včas začít s přípravama.“

Tarn směrem k ní povytáhne obočí. Ach, „Její Výsost“ to na něj chce zkusit takhle, po královsku. „Vaše plavidlo je již vybaveno dostatečně.“

„Toho vašeho ‚plavidla‘ bych se nedotkla ani třímetrovou tyčí,“ opáčí s přimhouřenýma očima Dina. Jestli teď vysune bradu, měl by Tarn rychle zmizet. „Máme vlastní loď a já doufám, že schválíte veškeré nezbytné výlohy na její vybavení, v souladu s požadavky velvyslančina týmu.“

Ještě než Tarnovi popraskají všechny žíly na čele, vloží se do toho March: „Raději nesvěřujeme své životy do rukou lidem, kteří nemají zkušenosti s dlouhými skoky.“ March má bod za diplomacii. „Nepochybuji, že to myslíte dobře, ale doufám, že nás chápete.“

Nemůžu uvěřit, že tyhle kecy o bezpečnosti velvyslankyně zaberou, a dokonce na kancléře. Vždyť to byl on, kdo mě jmenoval.

Předpokládám, že jakmile jednou vyhlásíte, že má někdo moc, nemůžete ji znevážit, aniž byste vypadali jako blbec.

Tarn si odkašle a pokouší se získat zpátky aspoň nějakou pevnou půdu pod nohama: „Na vaše zásoby schválím stejný rozpočet, jaký byl vynaložen na vybavení lodi Konglomerátu. Jak ho přerozdělíte a využijete, bude vaše rozhodnutí.“

„Budeme moct vyrazit už zítra, Dino?“ March vstane, čímž dá najevo, že se setkání odročuje. Ani to se Tarnovi nebude líbit. Pokud jde o mě, stojím pořád s Velem nedaleko dveří.

„Podle toho, jestli jejich komisař sežene všechno, co potřebujeme. Pak to bude brnkačka. Nechám Bernardovo štěstí přemístit do konglomerátních doků ještě dneska.“

March přikývne. „To je teď tím pádem naše hlavní priorita.“

„Ještě jsem vám nedal všechny instrukce,“ protestuje Tarn, když zamíříme ke dveřím.

Pokrčím rameny. „Pošlete ty soubory do lodi. Přečtu si je po cestě.“

Jestli čekal, že mě bude moct snadno ovládat, tak v poslední době nedával moc pozor, co se kolem děje. Nedlužím kancléři Tarnovi vůbec nic. Chce, abych letěla na Ithiss-Tor a pokusila se přesvědčit Brouky, že je v jejich nejlepším zájmu připojit se k politice galaxie. Což znamená, že pracuju pro Konglomerát – jsem velebený byrokrat.

Nevím jistě, jestli je pro Ithiss-Tor vážně nejlepší se přidat. Když odmítnou, jsem přesvědčená, že z nich chce Konglomerát nějak udělat odstrašující příklad, možná proto, aby vyděsil ostatní nevyspělé světy, a ty se k němu připojily. Tarn ale ztratil ze zřetele jednu věc.

Nejsem ničí pěšák, teď už ne. Jestli se mnou přesto zkusí táhnout po nějaké mezihvězdné šachovnici, bude ho to mrzet.

Kapitola 9

To si snad Dina dělá srandu.

Pošetilost – loď, o kterou jsme přišli před pár týdny – vypadala zevnitř líp, než jsem čekala, ale tentokrát tolik štěstí nemám. Tahle loď vypadá jako něco z historie, pradávné historie. Zvenku trup slibuje špinavý, stísněný vnitřek, a když se protáhnu průlezem, tušení mě nezklame.

Je tu jenom šest sedadel. Projdu úzkou chodbou do centrální místnosti. Aspoň že bezpečnostní vybavení vypadá provozuschopně. Z centrální místnosti vede doleva i doprava chodba. Jestli rozvržení lodi odpovídá standardnímu modelu, každá z nich vede ke třem malým kajutám. Přímo před sebou mám pilotní kabinu. Jelikož je tahle plechovka tak malá, pochybuju, že jsou tu nějaké další vymoženosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hvězdný tulák.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.