Větrné mlýny

Akram Ajlisli

Kamenné sny

román-rekviem

Kniha vyšla v rámci projektu Visegrad Eastern Partnership Literary Award, který byl podpořen Mezinárodním visegrádským fondema je realizován Univerzitou Komenského v Bratislavě.

Z ruského originálu Kamennyje sny, vydaného

v časopise Druzhba narodov v Moskvě v roce 2012,

přeložila Alexandra Stelibská

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

v roce 2015 jako svou 361. tištěnou

a 6. elektronickou publikaci

K vydání připravil Aleš Antošík

ve spolupráci s Terezou Chlaňovou

Šebnem Asadovou a Janem Stelibským

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronické verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G4 (www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-159-3 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-162-3 (eBook)

Obsah

Českému čtenáři

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Poznámky

Překlad Alexandra Stelibská

Českému čtenáři

Žiji stejně jako dříve v Baku, izolovaný od společnosti, s úřady nekomunikuji. Obyčejní lidé se ke mně chovají bez zášti. Na ulicích města mi občas dokonce projevují neskrývané sympatie. Nyní téměř všichni lidé v Ázerbájdžánu vědí, jak vypadám. Viděli mě totiž mnohokrát na všech televizních stanicích, když byla zahájena celá ta propagandistická mašinerie vrcholné moci, která mě označila za zrádce národa a nepřítele lidu, a to všechno výlučně v duchu nejhorších časů sovětského ideologického impéria.

Lidé na vlastní oči viděli, jak pálí mé knihy v plápolajících ohních ve městech i na venkově, jak davy organizované shora proklínají mou osobu, jak spisovatelé, poslanci a všemožní „vlastenci“, tito pololidé, požadují šibenici pro mou osobu.

Tohle všechno jsem mohl sledovat jak já, tak i celá má rodina po dobu několika měsíců. Viděla to má žena, která dlouhá léta pracovala jako ředitelka dětské knihovny a jež byla zničehonic bezdůvodně odvolána, viděl to i můj dospělý syn, zkušený ekonom, který kvůli mým hříchům také přišel o práci.

Kvůli Kamenným snům jsme museli snášet mnoho urážek a příkoří. Očernili mě doslova všichni: novináři, profesoři, akademici, dokonce i Šejch-ul-Islám — nejvyšší náboženský představitel země, jako by dočista zapomněl na Boha i na proroky, označil mě za odpadlíka od víry, jen aby se zavděčil Nejvyšší Moci.

Viděl jsi tu epidemii zbabělosti a zrady? často jsem se ptal sám sebe a také si sám odpovídal: Ano, viděl. Všichni se chovají stejně hanebně, jako by se spikli.

Jak se mnohokrát v dějinách ukázalo, když je zemi zle, nejvíce ze všech strádají spisovatelé. Je tomu tak proto, že mocichtiví pánové kdoví proč nechtějí slyšet pravdu o vlastní zemi.

V mé zemi je velmi mnoho spisovatelů. Více než šestnáct set z nich se honosí oficiálním průkazem Svazu spisovatelů (jenž je financován úřady). A těchto šestnáct set spisovatelů je vždy připraveno podpořit jakoukoli „iniciativu“ vedenou shora. Nikoho, kdo zná skutečnou podstatu autoritativních režimů, proto nemůže překvapit moje zvláštní postavení mezi ázer-bájdžánskými spisovateli. V mé zemi je nyní pravda ještě více nežádoucí než za dob sovětského ideologického revanšismu.

Ale jak se říká v Bibli: „Kdo vytrvá až do konce, bude spasen.“ Všechny ty útoky ze strany mocenských špiček jsem ustál jen díky své vytrvalosti a nezdolnosti členů mé rodiny. Díky ohromné podpoře ze zahraničí. A, co je nejdůležitější, díky tomu, že jsem o své pravdě nepochyboval.

Za svůj román jsem byl nominován na Nobelovu cenu míru za rok 2014. Kamenné sny vyšly německy a byly navrženy na německou Bookerovu cenu. Můj román byl vydán také finsky a lotyšsky. Chystá se i italské a slovenské vydání.

Mám velkou radost, že tato má tenká knížečka nyní vychází i česky. Hřeje mne pomyšlení, že má kniha vychází v češtině, v jazyce Jana Husa, Karla Čapka, Jaroslava Haška, Julia Fučíka a Václava Havla.

Věnováno památce mých krajanů,

již po sobě zanechali neoplakanou bolest.

Záhadná smrt staré šatnářky,

smrtelně nebezpečný žert slavného herce

a stranická knížka jako zbraň

Kapitola první

Stav pacienta, kterého právě přivezli na traumatologické oddělení jedné z největších nemocnic v Baku, byl velmi vážný.

Pacienta ležícího v bezvědomí na nemocničním lehátku vezli středem potemnělé chodby, která se táhla přes celé poschodí nemocnice, na operační sál umístěný v druhém křídle budovy. Vezli ho dvě ženy v bílých pláštích a stejně tak ustrojení dva muži. Vedle lehátka šel i samotný chirurg, vyhublý, šedovlasý muž střední postavy, který mezi svými kolegy vynikal svou zdrženlivostí, velitelskou strohostí ve tváři a mimořádnou čistotou pláště.

Pokud bylo na celé této situaci, jinak zcela běžné pro nemocniční prostředí, něco příznačného, něco, co se zdálo nemístné, byla to tragikomičnost ve vzezření a jednání muže, který pacienta na kliniku přivezl. Tento malý neposedný muž ve věku mezi pětapadesáti a šedesáti lety s drobným obličejíčkem, který nikterak nekorespondoval s jeho ohromným kulatým břichem, pobíhal kolem lékaře a neustále dokola opakoval:

„Doktore, doktore můj zlatý… zabili ho. Takového člověka uprostřed bílého dne zmlátili, zničili. To ti jerázové, doktore, jerevanští Ázerbájdžánci, ti to byli. Pět šest chlapů, jerázů. Tihle grázlové si vůbec neváží lidí, můj drahý doktore. Necení si ani herců, ani básníků, ani spisovatelů. Stačí o někom říct, že je Armén, a je po něm. Okamžitě ho skopnou na zem a zadupou jak divá zvěř. Roztrhají ho na kusy, a jen se opovaž k nim přiblížit… Říkám jim: nebijte ho, ten člověk, povídám, není Armén, je náš, syn našeho lidu, hrdost a svědomí národa. Ale copak mě někdo poslouchá? Ani mě nenechali říct, kdo jsem. Dostal jsem takový kopanec do boku, že jsem div na místě neumřel. Přímo sem, doktore, do pravého boku. Doteď mě to tam strašně bolí…“

Doktor příliš dobře nerozuměl, co muž, který pa-cienta přivezl, povídá. A možná tomu ani nechtěl rozumět. Možná ani neslyšel, co ustavičně drmolil tenhle úzkostlivý, směšný muž, jenž měl k hnědé kostkované košili uvázanou žlutou kravatu. Leč pozorný člověk by si mohl všimnout, že se lékař čas od času tiše pousmál pod vousy. Nikoliv proto, že s každým slovem, s každým gestem muže, který přivezl pacienta, vznikala komická situace. Ale spíš proto, že světlovlasý muž, jenž ležel na lehátku, byl vyhublý a zjevně velmi vysoký. A dost možná, že protichůdnost ve vzezření těch dvou doktorovi připomínala nejsmutnější stránky příběhu Dona Quijota a Sancho Panzy.

Když došli ke dveřím operačního sálu, jeden z mužů v bílém plášti zatarasil směšnému člověku se žlutou kravatou cestu.

„Nechte ho,“ řekl lékař, „zdá se, že mu něco leží na srdci. Jen ať se vypovídá.“

Sál, který byl o poznání menší než chodba, se přesto jevil jako prostorná místnost s vysokým stropem a obrovskými okny. Operační stůl, stojící uprostřed, připomínal lehátko zakryté prostěradlem, na němž ležel pacient. Dva muži, kteří lehátko se zraněným přivezli, pacienta zvedli, položili ho na stůl, pohledem požádali doktora o svolení a beze slova odešli ze sálu.

„Peroxid!“ řekl nahlas chirurg zdravotním sestrám, když si ohrnoval rukávy pláště. „Doneste peroxid a očistěte mu obličej.“ Při pohledu na zakrváceného pacienta zamumlal nějakou nadávku a jeho souputníka se zeptal: „Kdo mu to udělal?“

„Vždyť jsem vám, doktore, říkal, že jerázové. Ti zpropadení běženci z Arménie. Jako by nestačilo, že mu rozbili celý obličej. Pak ho ještě povalili na zem a jako divoká zvířata ho začali tlouct do břicha. Ještě štěstí, že jsem přiběhl. Vyrazil jsem ráno do města projít se na čerstvém vzduchu. Odcházím z toho proklatého místa zvaného Parapet a vidím, jak u fontány pět nebo šest kníratých ničemů mlátí člověka. A lidé stojí okolo a mlčky přihlížejí…“ Vtom se najednou zajíkl. Jeho rty se stále pohybovaly, ale jak se zdálo, slova mu vázla v hrdle.

„Peroxid došel, doktore,“ co možná nejtišeji řekla omluvným hlasem jedna ze sester. (Jedna z nich byla starší, druhá úplně mladinká.)

„Líh snad ještě je,“ řekl beznadějně doktor.

„Ne, není, doktore. Všechno, co jsme měli, se spotřebovalo včera.“

„Dobře, tak ho omyjte vodou. S hypermanganem opatrně.“ Doktor si umyl ruce mýdlem u umyvadla v rohu místnosti a potom přistoupil k operačnímu stolu.

„Všechno z něj sundejte. Nechte mu jen trenýrky.“

Pacient, jehož obličej, nos, podbradek, límec oranžové vlněné košile a šosy světle modrého saka byly celé potřísněné jasně červenou krví, ležel na stole tak klidně, jako by na náměstí, zvaném Parapet, nemlátili jeho, ale jeho nejzavilejšího nepřítele. Tvrdě spal, ačkoli se z jeho hrudi často draly chraplavé steny. Nejenže spal, ale vypadalo to, že se mu i zdají sny, přičemž mu tyto sny dle všeho přinášely velké potěšení.

Zatímco ženy omývaly z pacientova obličeje zaschlou krev, doktor mu měřil tep. Když sestry pacienta svlékly, začal ho lékař důkladně prohlížet a mluvit tak, jako by sám sobě podával zprávu nebo někomu diktoval:

„Tržná rána na spodním rtu na dva stehy. Čelisti bez zjevných fraktur. Dva vykloubené klouby na levé horní končetině: v oblasti lokte a zápěstí. Vykloubené dva prsty na pravé ruce: palec a prostředníček. Silně pohmožděné svaly na levé dolní končetině. Fraktura pravé čéšky. Záda, hrudník a páteř bez zjevných anomálií. Žádné fraktury na lebce nejsou patrné.“ Doktor umlkl a znovu rozčileně zaklel. „Otřes mozku!“ řekl kdoví proč hlasitě a rusky, potom vytáhl z kapsy kalhot kapesník, pomalu si utřel pot z čela a znovu rusky dodal: „Zbili ho bestiálně!“

Po každém slově proneseném lékařem se ve tváři muže, který přivezl pacienta, zračily všechny jeho prožitky, všechen jeho bol a utrpení. Stěží se bránil slzám. Jakmile doktor dokončil vyšetření pacienta, přestal se muž ovládat. Usedavě se rozplakal jako ukřivděné dítě.

Jedné z žen stojících v bílých pláštích u operačního stolu (té, co byla mladší) vyhrkly slzy. Postarší sestřička byla také rozrušená a bolestně zavrtěla hlavou. I doktorovi bylo toho muže velmi líto. Začal ho uklidňovat:

„Ale no tak, neplačte… Není to tak zlé. Za dva týdny bude váš přítel jako rybička, já vám ho vykurýruju.“

Doktor sklopil hlavu a zamyslel se, pak znovu hlavu zvedl a s určitou opatrností se zeptal:

„Ty tedy říkáš, že je Armén?“

Náš komický hrdina překvapeně vyvalil oči.

„Copak vy ho neznáte? Vy neznáte Sadaje Sadyglyho? Pýchu ázerbájdžánského divadla! Herce číslo jedna! Vy skutečně neznáte našeho velikého mistra? Ani v televizi jste ho neviděl? Dokonce i mě jste musel nejednou vidět v televizi, doktore. Možná jste si mě jen nezapamatoval… Nüvariš Karabachly — známý představitel komických rolí. To, že neznáte mě, budiž. Nemám vám to za zlé. Ale není člověka, který by neznal Sadaje Sadyglyho. Vždyť nikdo na světě neztvárnil Hamleta, Ajdyna, Kefliho Iskendera tak jako on.“

„Já vás poznala hned,“ s neskrývanou hrdostí řekla mladá zdravotní sestra.

„Vás oba jsem často vídala v televizi,“ kdoví proč s jistou koketerií pronesla její starší kolegyně. „A doktor Farzání je v tom nevinně. Víc jak třicet let žil v Moskvě a nejsou to ani tři roky, co se vrátil do Baku.“

Když herec pochopil, proč ani jeho, ani Sadaje Sadyglyho doktor nepoznal, rázem se uklidnil. A to, že sestry, které je poznaly hned, na sobě nedaly nic znát, přičetl Nüvariš Karabachly na vrub jejich strachu, že by se to doktorovi nemuselo líbit.

Nüvarišovi Karabachlymu došlo, že nic z toho, co vyprávěl, doktor nevnímal. Buď byl příliš zamyšlený, nebo on, Nüvariš Karabachly, samým rozrušením nedokázal najít ta správná slova. Proto se pokusil co nejvíc soustředěně, ještě jednodušeji a primitivněji převyprávět všechno, co se odehrálo na Parapetu.

„Celé se to seběhlo následovně. Procházel jsem se dnes po městě. Kolik bylo hodin, vám přesně neřeknu, možná deset, možná jedenáct. Na Parapetu je takové místo s fontánou, nejspíš už jste tam někdy byl. A právě odtamtud se ozval strašlivý křik. Někdo tam doslova vyl. Ukázalo se, že to byl starý Armén. Šel koupit chleba a vtom se dostal do rukou těch jerázů. Přímo v domácím… A v pantoflích. Než jsem dorazil na místo, nebožák už byl mrtvý a hozený do fontány. Ale oči měl pořád otevřené, doktore, a díval se přímo na mě. Osobně jsem neviděl, jak ho zabili. Ti, co tam byli dřív, vyprávěli, že Arména nejdřív hodili do fontány, přímo do ledové vody. Jenže on, starý člověk, nesměl ve studené vodě zůstávat. Snažil se vylézt. Ale ti chlapi stáli u kraje fontány a kopali do něj, dokud ho neukopali k smrti. A Sadaji Sadyglymu, Bůh mu pomáhej, se věčně lepí smůla na paty. Proč by se jinak právě on ocitl přesně v tu chvíli na tom proklatém místě? Nevydržel to, to je celé! Je to přece umělec, humánní člověk. Jeho srdce to nevydrželo. Vrhl se na pomoc. Jak by tihle jerázové mohli vědět, kdo to je, co je zač? Vždyť jsou to přistěhovalci, nejsou místní. Proto ho považovali za Arména a pustili se do něj jako divá zvěř. Kdybych přišel jen o minutu později, dopadl by stejně jako starý Armén. Ale Bůh se nad ním smiloval, zůstal naživu. Na kolenou vás prosím, doktore, zachraňte ho. Život tohoto velikého muže je nyní ve vašich rukách.“ Těmito patetickým slovy ukončil herec svou řeč.

Lékař chtěl co nejdříve zahájit operaci. Ale zdálo se, že k tomu něco chybí. Navíc bylo vidět, že hercovo vyprávění jím otřáslo. Neviděl nic divného na tom, že onen Hamlet–Othello–Kefli–Iskender, který před ním leží v bezvědomí na stole, se vrhl zachraňovat starého Arména. Podle doktora by to samé udělal každý, kdo se považuje za člověka. Avšak obyvatelé tohoto města, jako by se spolčili, snažili se vyhýbat tomu, čemu se říká lidskost. Zdálo se, že je pro ně dokonce nevýhodné uchovávat si lidskou tvář.

Ani ne před deseti až patnácti dny přímo na tom samém místě, na tomto operačním sále, prováděl velmi složitou operaci arménské dívce, které bylo čtrnáct nebo patnáct let a bůhví jakým zázrakem se dostala sem do nemocnice.

V metru, kde je vždy plno lidí, se na ni vrhlo několik Ázerbájdžánek a začaly ji lynčovat. A několik dní předtím nějaký zdegenerovaný básník vtrhl do nemocnice, zbil a vyhnal z ordinace lékaře, který sloužil 40 let na kardiologii, a to jen proto, že dotyčný měl tu smůlu a narodil se jako Armén. Po tomto incidentu v nemocnici nezůstal jediný Armén, jak mezi lékaři, tak i pomocným personálem. Někteří se schovávali doma, jiní navždy odjeli z Baku.

„Teď je mi to jasné, Nümajiši müallim. Jak říkají Peršané, ‚mesele malum est‘,“ řekl doktor veselým hlasem, který nijak neladil s jeho neskrývaně špatnou náladou, a rovnal přitom chirurgické nástroje.

Nüvariš Karabachly se neurazil, když doktor zkomolil jeho jméno (člověk, který strávil více jak třicet let v Moskvě, na to měl plné právo), ale neopomenul mu ho připomenout:

„Ale kdo je to nějaký Nüvariš Karabachly, doktore?“ pronesl. „Jen obyčejný herec. Stovka Nüvarišů nesahá jednomu Sadaji Sadyglymu ani po kotníky. Kéž by místo něj ti bídáci zbili mě.“

„On je taky z Karabachu?“ zeptal se doktor, přičemž už poněkolikáté měřil pacientovi tep.

„Kdepak, doktore. Ani já nejsem odtamtud. Pocházím z Kürdamiru. Karabachly je jen pseudonym. A Sadaj Sadygly se narodil v Nachičevanu, tam v Ordubadském okrese je takové místo, vesnice Ajlis. Je to starobylá vesnice, i když osobně jsem tam, doktore, nikdy nebyl. Kdysi tam prý žilo hodně Arménů. Sedm nebo osm jejich kostelů tam snad stojí doteď. Podle všeho byli ti Arméni moc šikovní, dobří lidé. A Sadaj Sadygly je ten typ člověka, který i kdyby se svět obrátil vzhůru nohama, nikdy nebude tvrdit, že bílá je černá. Kolikrát už doplatil na svoji prořízlou pusu, a stejně se nepoučil. Za pár měsíců oslaví padesátku, ale ve skrytu pořád zůstává desetiletým klukem. Co na srdci, to na jazyku. Nic si nemůže alespoň občas nechat pro sebe, dokonce ani v tak nebezpečné době jako dnes. Říkává: nikoli Arméni, to my jsme ti špatní. Nebojí se. Povídá to všude — i u nás v divadle i v čajovnách.“

Doktor Farzání doširoka otevřel oči a tentokrát se podíval do tváře pacienta s jakýmsi zvláštním zájmem. Jako by ho viděl poprvé. Ženy, které doteď mlčely jako hrob, si začaly živě o něčem špitat. Farzání vzal rozhodně Nüvariše Karabachlyho pod paží a cestou ke dveřím mu povídá:

„Tak, mladý muži, tady už nejsi nic platný. Posaď se na chodbě, odpočiň si. Anebo jestli chceš, běž domů, dej si štamprle, jak se sluší a patří, a běž si lehnout. Pak přijdeš, když se ti bude chtít. To ti není, kamaráde, žádné slepé střevo, tady je zapotřebí generální údržba, tři až čtyři hodinky to potrvá. Neměj strach. Tvůj přítel bude žít. Udělám z něho takového Othella, až z toho Desdemona samou radostí padne naznak.“

S těmito slovy vyprovodil doktor herce na chodbu a zavřel za ním dveře.

Ve chvíli, kdy se lítací dveře operačního sálu zavřely, Nüvariš Karabachly pocítil palčivou samotu, jako by doslova celý svět zůstal tam, za zavřenými dveřmi.

Dlouhou potemnělou chodbou vanul hřbitovní stesk. Bylo zhasnuto. Kolem dokola ani živé duše. Velká dvoukřídlá okna na protější straně chodby byla ponuře matná, nepropouštěla žádné světlo — byla buď příliš zaprášená, nebo už byla venku tma.

Jen na jednom místě, nedaleko zaskleného balkonu u dveří, bylo vidět lavičku. Na chodbě nebylo kam jinam si sednout. Nüvariš Karabachly cítil, jak se mu točí hlava a dělá se mu nevolno, a tak se pomalu sunul směrem k lavičce. Už dlouho si chtěl zapálit, ale neměl ani dost sil, aby strčil ruku do kapsy a vyndal odtud krabičku cigaret.

Když došel k lavičce, spatřil na zdi přímo u dveří dvě nad sebou přitlučené cedulky. Na vrchní bylo velkým černým písmem napsáno: CHIRURGICKO–TRAUMATOLOGICKÉ ODDĚLENÍ, a na té spodní stálo písmem o něco drobnějším: Vedoucí oddělení MUDr. Faríd Hasanovič Farzání. Dveře do kanceláře doktora Farzáního byly otevřené.

Ačkoli byl naprosto vyčerpaný a netoužil po ničem jiném než si sednout, Nüvariš Karabachly se na lavičku u dveří posadit nehodlal. Zdálo se mu, že když si teď sedne, už nikdy nevstane. Opatrně nahlédl přes otevřené dveře do kanceláře, kde byl stůl, dvě staré židle, pohovka, sejf, lednice, stará televize, elektrická konvice, umyvadlo… Vytáhl z kapsy cigarety, ale opět se neodhodlal si zapálit. Pocit nevolnosti byl čím dál silnější, a tak se vydal směrem k oknu, a aniž by k němu došel, uviděl, že i na druhou stranu od operačního sálu vede stejná dlouhá chodba. Ale na rozdíl od tamté — prázdné, na jejímž začátku měl svou kancelář doktor Farzání, v téhle byla spousta oken a po celé délce řada světle modrých dveří jednotlivých pokojů, které směřovaly k matným oknům popelavé barvy.

U jednoho z oken stál mladík se zasádrovanou nohou, opřený o berle, a kouřil. U otevřených dveřínejvzdálenějšího pokoje stála postarší žena s obvázanou rukou. Kromě těch dvou nebylo na chodbě ani živáčka.

Nüvariš Karabachly si zapálil cigaretu, kterou celou tu dobu držel v ruce, ale jen co poprvé potáhl, zatmělo se mu před očima. Ze strachu, že spadne, se opřel o stěnu a pomalu se dosoukal k lavičce, na níž seděl tak dlouho, dokud se ta clona, která se mu spustila před očima, postupně nerozplynula.

Clona Nüvariše Karabachlyho neznepokojovala. Byl už na ni zvyklý.

Větší starost mu nyní dělalo, jak o tom, co se stalo, poví ženě Sadaje Sadyglyho, Azadě chanym.

Nüvariš byl v domě Sadaje Sadyglyho častým hostem. A věděl, kde jeho žena pracuje. Azada chanym bude nejspíš ještě v práci. Ale vstát a vypravit se za Azadou chanym do práce bylo nyní nad jeho síly. Neměl ještě promyšleno, jak jí to všechno sdělí. Nejlepší bude, když tu zůstane a počká si na konec operace. Až operace skončí, Sadajovy rány budou obvázány a vrátí se mu vědomí, bude mnohem snazší o všem Azadě chanym povědět. (Zapomněl, že dnes je neděle, tudíž v práci nebude.)

Nüvariš Karabachly byl třikrát ženatý, ale dnes večer na něj nikdo v celém městě nečekal.

První pokus založit rodinu uskutečnil, když mu bylo něco kolem devatenácti dvaceti: jednoduše posadil svou milou do taxíku a bez zásnub, svatby i bez věna ji přivedl do domu svého otce. Že nebyli svoji, by tolik nevadilo, ale Nüvarišova matka nemohla své snaše odpustit, že přišla do domu svého muže bez věna. Válčily spolu měsíc a půl, až si nakonec dívka sbalila své věci a odešla z domu, aby se do něj už nikdy nevrátila.

Přibližně ve stejnou dobu, to byl ještě mladý a dostával v divadle jen vedlejší role, se jednomu z vysloužilých zaměstnanců divadla „zlepšily bytové podmínky“ a onen vlhký byt v suterénu na Montiňáku dali Nüvarišovi. Jen devět měsíců tam Nüvariš prožil se svou druhou ženou, která zemřela na rakovinu plic. Třetí žena Nüvariše Karabachlyho — Julietta, šestatřicetiletá stará panna, byla dcerou jednoho z předních herců divadla. Pět let nemohli mít děti. Pak se jim narodil syn. Ale jednou v noci, když byly malému sotva tři měsíce, Julietta během kojení tvrdě usnula, a když se vzbudila, našla zmodralé tělíčko dítěte mezi svými prsy. Nemohla si to odpustit, neustále slyšela pláč svého mrtvého děťátka, které se dožadovalo mléka. Přestala jíst, pít, spát. Chuděrka zemřela ani ne deset dní po smrti svého miminka. Seschla jako tříska, dohořela jako svíčka a vytratila se jako stín, jako by ani nikdy neexistovala.

Nyní už více jak deset let bydlel Nüvariš v pěkném dvoupokojovém bytě. Do února tohoto roku tu vedl sice osamělý, ale v porovnání s dneškem poklidný, možná až příliš spokojený a bezstarostný život. A hle, jaká ironie osudu: nyní chodil Nüvariš Karabachly do svého vlastního bytu jen přenocovat, a i to jen z toho důvodu, že neměl kam jinam jít. Ve svém vlastním domě neměl chvíli klidu, nemohl spát, nemohl si odpočinout. Důvodem bylo, že jeden z členů bakuského sovětu, zaujímající bezvýznamný, zato ovšem velmi výdělečný post, obsadil sousední byt v posledním, desátém patře domu, kde Nüvariš bydlel. Ten byt dříve patřil vysloužilé pracovnici divadla, šatnářce Gretě Sarkisovně Minasové, která ho dostala ve stejný den jako Nüvariš, a tenhle obrovitánský břichatý hromotluk si v něm zřídil bordel se vším všudy. Za zdí celé dny někdo hlučel a lomozil. Živočišný smích a výkřiky starých zkušených prostitutek nebo ještě mlaďounkých děvčat, která si řemeslo teprve osvojovala, jejich upřímné i předstírané slastné sténání ho dohánělo k šílenství, nedopřávalo mu klid přes den a v noci mu nedávalo spát.

Říkalo se, že tenhle kolohnát patřil v Šuše mezi boháče. V Baku se zjevil nedávno, našel si práci v bakuském sovětu, koupil si čtyřpokojový byt v družstevním domě sousedícím s domem Nüvariše. Tenhle člověk svou postavou připomínal čtverec. Jeho neuvěřitelně široká záda se vymykala všem měřítkům. Měl modročerné husté vlasy, stejně tak černé a husté obočí, široký, bohatý knír a vykulená prázdná krokodýlí očka bez výrazu. Dokonce i jeho jméno a příjmení se stalo pro Nüvariše Karabachlyho ztělesněním krutosti a bezbožnosti: Šáhgadžar Armaganov! Ať se propadne ten, kdo dal jméno tomuhle dobytkovi!

Jednoho dne ráno, když teprve svítalo, někdo začal na dvoře vykřikovat, že prý nějaká Arménka skočila z balkonu. Drobounké stařecké tělo Grety Sarkisovny teprve umíralo v obrovské kaluži krve, když už se po městě roznesly podivné zvěsti, že stará Arménka, která skočila z balkonu, zanechala kajícný dopis na rozloučenou: „Nenávidím samu sebe za zločiny spáchané Armény. Opovrhuji svým národem, proto už nechci na tomhle světě déle žít. Karabach patří Ázerbájdžánu. Ať žije Ázerbájdžán.“

Nüvariš ani tehdy, ani dnes neměl nejmenších pochyb, že tuhle „sebevraždu“ měl na svědomí onen šušský hromotluk. Je dobře možné, že to byl sám Šáhgadžar Armaganov, kdo shodil Gretu Sarkisovnu z balkonu. Taková je dnes doba. Kdo chce, ať si shodí z balkonu třeba sto Arménů denně. A společně s nimi i muslimy. Je možné beztrestně sprovodit ze světa kohokoli, pokud nad ním nikdo nedrží ochrannou ruku. A proto se herec každým dnem stále víc obával muže z Šuši. Ani práva, ani soudů se člověk nedovolá. Když se jednoho překrásného dne rozhodne, může klidně shodit z balkonu i Nüvariše a potom tvrdit, že to byla sebevražda. Kdo by to vyšetřoval, kdo dokáže, že tenhle chladnokrevný, bezbožný a nelítostný úředník bakuského sovětu je ve skutečnosti zločinec?

Hercova duše byla stále ještě zasažena oním šedavým chladem, který se ho zmocnil po prožitém stresu, a jeho křehké citlivé nitro už planulo nenávistí a hněvem. Vždyť kolikrát denně je možné neustále dokolečka opakovat obvodnímu milicionáři: zachovej se jako člověk, měj slitování, zavři ten bordel, jinak se co nevidět celé město přemění v jeden velký vykřičený dům. Ohledně této věci herec už několikrát jednal s náčelníkem milice, napsal nespočet telegramů a dopisů na okresní výbor, na ÚV, dokonce do bakuského sovětu, až nakonec dospěl k závěru: buď téhle zemi nikdo nevládne, nebo ti, co jí vládnou, všichni do jednoho táhnou s tyranem Šáhgadžarem Armaganovem za jeden provaz. I všem v divadle vyprávěl, co se děje v bytě Grety Sarkisovny. Jen Sadaji Sadyglymu neřekl ani slovo. Nemělo to podle něj význam, protože tenhle člověk si žil ve svém vlastním světě, poletoval si někde tam ve svých oblacích. Navíc Nüvariš Karabachly nechtěl do téhle špíny zatahovat člověka, v jehož genialitu věřil celým svým srdcem.

Nyní, dokonce během nejteplejších letních dnů, herec neprodyšně zavíral všechny dveře a okna a jen Bůh ví, kolik toho každou noc vytrpěl, než se dočkal rána. Právě během jedné z těchto úděsných nocí se rozhodl stůj co stůj opatřit si pistoli. S touto žádostí se obrátil na mnoho známých z řad milice a vojenského velitelství. Ale jedinou reakcí, které se mu dostalo od lidí zvyklých smát se už při samotném pohledu na něj, byl zase jen smích. A když už herec ztrácel poslední naději, že se mu podaří obstarat si zbraň a mít ve svém vlastním domě alespoň trochu klidu, jeden známý spisovatel, jehož tři hry se hrály u nich v divadle, mu ukázal (jsou to dva dny zpátky) ten nejjednodušší způsob. Podle jeho slov má nyní každý člen Lidové fronty jednu nebo i více pistolí. Díky těmto „hošanům“ si mohl člověk koupit nejen makarova nebo kalašnikova, ale dokonce i skutečný kulomet. Navíc, jak říkal uznávaný spisovatel, tak slavnému herci, jako je Nüvariš Karabachly, stačí zajít do štábu Lidové fronty a špitnout pár slov do ouška vrchnímu bejovi.

Vrchního beje znal Nüvariš dlouho a velmi důvěrně. Snad stokrát s ním vysedával u čaje v nejrůznějších bakuských čajovnách: na Bulváru, v Malakanské zahradě, na náměstí Azneft, a i když měl hodně hluboko do kapsy, vždycky se snažil platit za sebe sám.

A zrovna dnes v poledne vyrazil herec z domu a namířil si to přímo do štábu Lidové fronty. Bej ještě nepřišel. Herec na něj čekal téměř hodinu před vchodem do štábu. Pak zašel posnídat do kavárny hned vedle kina Araz: dal si deci a půl vodky a dvě porce párků. A když vyšel z kavárny, aby se znovu vypravil ke štábu Lidové fronty, přímo tam u fontány se připletl k té hrozné události.

Nyní, když seděl na lavičce na nemocniční chodbě a čekal, až skončí operace, představoval si Nüvariš Karabachly úchvatné scény své dosud neuskutečněné schůzky s vrchním bejem.

„Vítej, beji! Ani nevíš, jak rád tě vidím,“ právě tak vlídně a přívětivě vítal (v hercových představách) nejvyšší bej svého dávného přítele, s nímž popíjel po čajovnách. „Jak se ti daří, můj milý? Co je nového v divadle? Čí hru teď hrajete? Zrovna včera jsem se kluků na tebe ptal. Říkám jim, nějak ho není vůbec vidět. Zjistěte, kde je, proč není vidět našeho divadelního mistra. Nepotřebuje něco?“

Jen co zaslechl „nepotřebuje“, herec okamžitě zažádal o poskytnutí pistole, po které tolik toužil. Také se chystal Bejovi říct o bordelu provozovaném v sousedním bytě, ale Bej velmi citlivě, jak je to velkým osobnostem vlastní, pochopil, co přesně přivedlo jeho starého známého do štábu Lidové fronty, a velkomyslně ho zbavil zbytečných starostí.

„To je maličkost, beji!“ na tomhle místě si vrchní bej zlehka pohladí vousy a hlasitě a zaníceně pronese: „Je naší povinností poskytnout ochranu lidem, které náš lid potřebuje.“ Potom zvedne telefonní sluchátko a komusi přikáže: „Přineste herci novou pistoli. Je to můj přítel. Náš veliký umělec. Ano, doba je zlá, není příliš bezpečno. My se však v rámci našich možností musíme snažit ochránit naše nejlepší lidi.“ Vrchní bej pronáší (v představách herce) právě tato slova, laskavě se na Nüvariše usměje a tiše do telefonu dodá: „Náboji nešetři.“

Když s konečnou platností uvěřil, že právě díky vrchnímu bejovi získá v dohledné době pistoli, vzpomněl si Nüvariš Karabachly se zármutkem, jak ani ne před rokem a půl spolu dlouze a blaženě vysedávali v nejrůznějších čajovnách. Vzpomněl si na květen roku 1979, kdy tehdejší první muž celého Ázerbájdžánu nečekaně navštívil divadlo a stejně tak nečekaně mu přidělil byt v centru města. Vzpomněl si, jak se ještě na konci šedesátých let pořádně opil a úplně namol šel na autobusovou zastávku, když vtom na rohu Zevinovy ulice potkal člověka, kterému se mezi lidmi říkalo Hospodář. Tehdy žil Nüvariš Karabachly v domě svého otce a v divadle teprve začínal vystupovat ve vedlejších rolích. Leč (zázraky se přece jen dějí) ukázalo se, že tehdejší první tajemník viděl tyto Nüvarišovy bezvýznamné role. A nejenže viděl, ale hluboce se mu vryly do paměti.

Ten večer se tajemník také nejspíš vracel z nějaké hostiny a byl v povznesené náladě. (Spolu s ním šli dva statní muži, osobní strážci.)

„A vida, herec, počkej, kamaráde,“ řekl. „Ty teda vypadáš! Kde ses to tak upravil?“ Mrkl na jednoho z mužů, kteří stáli vedle něj. „Taky jsem si přihnul. Ale, jak vidíš, ještě se udržím na nohách.“

V té době se Nüvariš ještě samozřejmě neznal s nejvýše postaveným mužem Ázerbájdžánské sovětské so-cialistické republiky, a kdyby mu tehdy tajemník nepodal ruku a neřekl: „My se ještě neznáme…,“ nejspíš by si ani nezapamatoval, s kým měl na rohu Zevinovy tu čest.

„Já jsem…,“ řekl a představil se. „A tebe já si pamatuju, jsi herec. Hraješ v divadle dobré role. Kampak máš teď namířeno?“

Nüvarišovi se pletl jazyk a sotva dal dohromady: „Do Chy-Chy-Chyrdalanu. Jdu na autobus.“

Muž s poněkud protáhlým obličejem si herce prohlédl od shora dolů.

„Tak běž,“ přikázal mu s hrůzu nahánějícím opovržením. „Už je pozdě. Pochodem vchod! A už nikdy tolik nepij.“

„Pořád ještě bydlíš v Chyrdalanu?“ Tato slova, jež později pronesl tajemník v divadle, nyní zněla v uších umělce tak živě, až se zdálo, že je musely zřetelně slyšet dokonce i neživé zdi nemocniční chodby.

„Teď bydlím v městečku Montina v prvním patře pod zemí,“ směle zažertoval herec se svým dávným známým.

„Od zítřka budeš mít byt v samotném centru města, v jedenáctém patře nad zemí,“ rázně řekl tajemník, odpovídaje na žert žertem.

Toho večera, po odehrání Achundovova „Monsieura Jordina“, se celý tvůrčí kolektiv divadla sešel v kanceláři ředitele Maupassanta Miralamova. Nüvariš hrál v představení derviše Mastali šáha a sám tajemník byl dle všeho s jeho výkonem spokojen.

„Líbil se mi i tvůj šejch Ahmed v ‚Nebožtících‘,“ řekl. „Viděl jsem je dvakrát v televizi. Takových rolí hraj víc.“

Toho dne, když se chystal do divadla, si Hospodář zjevně předem naplánoval, že přidělí byt několika pracovníkům divadla a mezi vyvolenými musela nepochybně být i Greta Minasová.

„Pamatuju si na jednu starou zaměstnankyni, Minasovou, pracuje tu ještě?“ zeptal se pro forma Hospodář ředitele, přitom samozřejmě věděl, že nikdy z divadla nikam neodešla. A Greta Sarkisovna, celá nesvá z nečekaného pozvání, vešla do kanceláře Maupassanta bílá jako stěna a odcházela z ní se slzami štěstí v očích. Neustále přitom opakovala: „Děkuji, synku! Uctivě vám děkuju!!!“

Herec jako by doteď viděl výraz Grety Sarkisovny, jejž měla ve tváři onoho večera. Možná ještě živěji, ještě zřetelněji než tehdy. A taky zsinalý obličej Sadaje Sadyglyho, jeho zarudlé oči, pohled plný vzteku a zlosti. Z nějakého důvodu spolu už od samého počátku s tajemníkem nevycházeli. Mimochodem, podle Nüvariše nebyla vina na straně tajemníka, ale v paličatosti a hrdopyšství Sadaje Sadyglyho. „Kupuje si přátele. Každému něco dává a přitom lidem bere to nejcennější, co v člověku je — jeho důstojnost. Kastruje duši národa, aby všichni byli zticha a poslouchali.“ Podobná strašlivá slova se Sadaj Sadygly nebál říkat ani v přítomnosti vedení divadla.

„A co můžu udělat pro tebe, vážený pane Sadygly?“ obrátil se tehdy tajemník na Sadaje přiškrceným a nejistým hlasem, což bylo u něj nezvyklé, dokonce se zdálo, že se mu hlas i trochu zachvěl. Navíc ve slově „vážený“ zazněla otevřená ironie a snad i skrývaný hněv. Samozřejmě že „názory“ Sadaje Sadyglyho byly tajemníkovi dobře známy. „Já nic nepotřebuju!“ nahlas a povýšenecky odvětil Sadaj. Když lidé mluvili s tajemníkem, všichni vstávali. A tenhle se ani nepohnul. „Když nemá co na práci, přijde si sem za zábavou. Byt, na který má každý nárok, lidem dává, jako by jim dělal velkou laskavost, jako by všechny domy ve městě zdědil po svém otci,“ beze strachu přede všemi řekl po skončení schůze. Druhého dne všichni s politováním konstatovali, že kdyby se Sadaj Sadygly choval v přítomnosti Hospodáře alespoň trochu „uctivěji“, dostal by byt v centru také, v tom nejlepším domě, v němž si kolikrát nevyslouží byt ani leckterý ministr.

Jak je vidět, nejzákeřnějším nepřítelem člověka je jeho jazyk.

Když Nüvariš Karabachly, stočený do klubíčka a uvelebený na samém krajíčku lavičky, usnul, zdál se mu možná ten nejhrůznější sen v jeho životě.

Podivné šedavé místo. Sychravo až do morku kostí. Nikde žádný dům ani strom, jako by na celém světě nebyl nikdo a nic kromě černé kaluže krve. Greta Sarkisovna jako želví mládě, které se zrovna vylíhlo z vajíčka a pospíchá do vody, vylezla z kaluže vlastní krve. Její mrtvolné a zároveň tak živé, obnažené tělo s rozedranou kůží bylo tak ohavné a děsivé, že možná od stvoření světa nikdo neviděl nic tak strašlivého. Greta Sarkisovna se plazila po zemi dál a dál, svíjela se přitom jako had. Nebylo to ale na vyasfaltovaném dvorku domu, kde Nüvariš bydlel teď. To místo připomínalo holou zem na dvoře Nüvarišova rodného domu v Chyrdalanu a Greta Sarkisovna se soukala po té zemi ve snaze doplazit se nejspíš k vlastní smrti. Ale ta smrt, jako by ji někdo ukradl a teď před Gretou Sarkisovnou zlomyslně schovával, k ní stále nepřicházela. Čas od času Greta Sarkisovna zvedla hlavu a zamumlala: „Děkuji, synku! Uctivě vám děkuju!!!“ a znovu v nesnesitelných bolestech a mukách pokračovala vstříc své smrti… Vtom si Nüvariš uvědomil, že Greta Sarkisovna se plazí přímo k němu. Jako by jen on, Nüvariš, rozhodoval o její smrti. A Greta Sarkisovna od něj chtěla tu smrt přijmout, aby navždy zbavila své rozedrané tělo muk a utrpení… Čím víc se k němu Greta Sarkisovna přibližovala, tím silněji se Nüvariše zmocňoval strach a hrůza. Herec se snažil utéct před mrtvou ženou, která ne a ne umřít. Ale nešlo to, nemohl se pohnout ani o píď, jeho tělo bylo doslova jako z olova.

Herec samou hrůzou otevřel oči a celý šťastný zjistil, že se nachází na studené, vlhké chodbě. Už rozsvítili a dveře operačního sálu byly otevřené dokořán.

Když ještě rozespalý Nüvariš Karabachly vešel do kanceláře, doktor Farzání okamžitě pochopil, že herec je ve stavu, kdy není schopen ani mluvit.

Farzání právě přišel z operačního sálu. Stál u umyvadla čelem ke zdi a myl si ruce.

„Pojď dál a posaď se, Mübarizi müallim,“ řekl. „Neměj strach. Vyvíjí se to celkem dobře. Tvého přítele odvezli na pokoj. Spí. Je to silný chlap. Přímo jako ze železa. Jen mezi námi, na ochlastu vůbec nevypadá.“

V tom stavu, v jakém byl, si herec ani nevšiml, že ho doktor namísto Nüvariši oslovil Mübarizi.

„Cože, doktore? Jak to spí? On je snad při vědomí?“

„Zatím ne,“ klidně odvětil lékař a utíral si přitom ruce. „Žádný spěch, všechno má svůj čas. Když ne dnes večer, tak zítra ráno se určitě probere. Na pokoj jsem k němu poslal dobrou sestru. Bude mít u něj službu do rána.“ Doktor pověsil ručník na hřebík a sedl si na své místo. „A i ty, jak je vidět, jsi tvrdě usnul, akorát vypadáš dost převálcovaně. Copak, měl jsi snad špatné sny?“

„Měl, doktore, ale jak jste na to přišel? Nic děsivějšího se mi v životě nezdálo!“ Herec na chvíli zmlkl. Pak se najednou strašlivě rozplakal a skrz slzy začal škemrat: „Doktore, mějte slitování, dejte mi trochu lihu, aspoň kapičku! Nemůžu dýchat, přísahám. Hlava se mi div nerozskočí, mám ji jako střep.“

„Ne, příteli, uděláme to jinak,“ řekl laskavým hlasem doktor — herce mu bylo skutečně líto. Rozprostřel na stole staré noviny. Zamkl dveře do kanceláře. Vyndal z lednice malou orosenou karafku s jakousi krystalicky čirou tekutinou a postavil ji na stůl. Položil na noviny trochu salámu. Pár nakládaných okurek. Slaný tvaroh — šor. Lavaš z kukuřičné krupice. Svazek očištěného a omytého koriandru. Do dvou čajových skleniček ve tvaru hrušky rozlil dřínkovici. Jen při pohledu na ni se herci rozzářily oči.

„Jste moc hodný člověk, doktore. Pochopil jsem to hned, jak jsem vás uviděl,“ herec natáhl ruku pro sklenici, ale nedotkl se jí, protože doktor nevzal do ruky tu svou. Pohled doktora Farzáního byl upřený směrem k umyvadlu. Herec okamžitě pochopil, co tím chce doktor říct. Umyl si ruce mýdlem, vrátil se a sedl si.

„Napijeme se?“ zeptal se lékař s úsměvem a pálenku vypil. Vzal si kousek lavaše, nabral na něj trochu šoru a strčil ho do pusy.

„Na vaše zdraví, doktore!“ Nüvariš vypil sklenku vestoje, zašklebil se a sedl si.

„Dej si k tomu kousek salámu. Pořádně to zajez,“ nařídil mu doktor. Sám se však salámu ani nedotkl. Vzal si pár snítek koriandru a začal je pomalu přežvykovat: „Má rodinu?“

„Má, doktore. Má báječnou ženu, Azadu chanym. Výborná zubařka a skvělý člověk. Je dcerou doktora Abasalijeva, známého psychiatra. Možná jste o něm už slyšel?“

To doktora Farzáního opravdu udivilo.

„Kdo by neznal doktora Abasalijeva?“ pronesl. „Ještě je naživu?“

„Je, doktore. A daří se mu skvěle!“ zaníceně odpověděl Nüvariš, který se po vypité pálence vzpamatoval. „Je čilý jako rybička. Už to bude rok, co se přestěhoval — bydlí teď na své chatě v Mardakanu. Já, říkává, už se o blázny nestarám. Je jich teď všude jako hub po dešti.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kamenné sny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.