Stanislav Poskočil: Egon Morgenstern – Přežil jsem peklo gulagu

Vydalo Nakladatelství P3K s. r. o. v Praze v roce 2015 jako svou 80. publikaci.

Redakce Petr Karas. Jazyková úprava Kateřina Dejmalová. Obálka Vít T. Luštinec. Layout, zlom Karel Kupka.

Zdroje fotografií: archiv autora, archiv P3K, WikiCommons, CODOH (Committee for Open Debate on the Holocaust), Deutsches Historisches Museum Berlin.

Vydání první.

Aktuální informace o knihách Nakladatelství P3K najdete na stránce www.p3k.cz (info@p3k.cz).

Kniha byla vydána s laskavou podporou Nadace Židovské obce v Praze, Nadačního fondu obětem holocaustu.

Tato kniha vychází z nepublikované práce Poskočil, S., Golobová, M.: Přežil jsem peklo gulagu. (Napsáno v Mohelnici v roce 2007.)

© Stanislav Poskočil, 2015

© Nakladatelství P3K, 2015

ISBN 978-80-87343-53-1 (tištěná kniha), 978-80-87343-55-5 (eKniha – PDF), 978-80-87343-56-2 (eKniha – epub), 978-80-87343-57-9 (eKniha – mobi)

—

Za trochu lásky šel jsem v širou Rus

šel s hlavou odkrytou a často chodil bos

cestou necestou na gulag, na Sibiř zas

za trochu chleba, ryby, vody denně chodil jsem bos

Tak život plynul v utrpení dál a dál

a po dvaceti letech přišel jsem domů zas.

—

Většina z nás je přesvědčena, že ví, jak vypadá hrůza v lágrech. Co museli prožít lidé v sovětských lágrech, to si ale nikdo neumí představit. Proto jsem napsal tuto knížku, abyste nahlédli, jaký byl ve skutečnosti náš prostý život ve vězení na gulagu.

(Egon Morgenstern, Vilnius, 2004)

Předmluva

Touto útlou knížkou bychom chtěli uctít památku těch, kteří za druhé světové války opustili své domovy, aby se zbraní v ruce bojovali proti hitlerovskému Německu. Byli to lidé různých národností a náboženských vyznání, ale měli společnou touhu, která se bohužel mnohým nesplnila. Někteří místo boje na frontách skončili v pekle sovětských gulagů, kde museli za nelidských a otřesných podmínek bojovat za záchranu holého života, a jen některým se podařilo přežít.

Jedním z nich byl pan Egon Bernard Morgenstern, občan Československé republiky, židovské národnosti. Útěkem z vlasti projevil touhu vzít do ruky zbraň a bojovat v řadách Rudé armády, čímž by zároveň unikl plynovým komorám a spalovacím pecím německých vyhlazovacích táborů.

Vše dopadlo jinak. Před odchodem za hranice mu sestra Fanka, obdařená věšteckým nadáním, prorokovala: „Projdeš velikým utrpením, ale zůstaneš naživu. Vidím husté hvozdy, které tě zachrání. Jenže tvůj návrat do vlasti bude trvat nekonečně dlouho.“ To vše se splnilo do posledního písmene. A o tom bude i tato kniha.

Pan Morgenstern se vrátil do milované vlasti až po dvaceti letech v roce 1960, ale jen dočasně. Setkal se se svými příbuznými – sestrou a bratry, ale rodiče a jedna sestra zahynuli za šoa. Jen díky usilovné práci při hledání svých příbuzných a hlavně díky pomoci Červeného kříže se mohl setkat se svými drahými.

Ing. Stanislav Poskočil

Život v Československu

MLÁDÍ

Narodil jsem se těsně před vypuknutím první světové války – 27. července 1914 ve Vídni1. Záhy jsme se však přestěhovali do Loštic (na severu Hané). Byl jsem čtvrtým dítětem v chudé rodině, po mně přišli na svět ještě dva sourozenci2. Otec pracoval jako dělník v hutích a dolech, maminka byla porodní asistentkou.

V Lošticích nebyla práce, a tak se rodina přestěhovala za prací do Fryštátu. Na toto období svého života si ovšem nepamatuji, znám je z vyprávění rodičů a známých, kteří ty hladové roky války prožili. Spousta mladých mužů odcházela na frontu, mnozí umírali. Po skončení války v roce 1918 nastala v kraji, kde jsme žili, velká nezaměstnanost. I můj otec byl často bez práce. Pořádaly se hojné stávky a demonstrace, jichž jsem se jako malý chlapec rovněž účastnil rozdáváním letáků. Byl jsem hloupý kluk, neměl jsem ani tušení, oč vlastně jde.

Můj otec Julius Morgenstern byl vyučený strojní zámečník a jeden čas pracoval v Třineckých železárnách. Vyráběly se zde bezešvé roury. Když se i můj otec ocitl bez práce a tím i bez peněz, situaci musela zachraňovat maminka. Pomáhala při porodech. Mnoho tím nezískala, poměry v jednotlivých rodinách se lišily jen nepatrně. Maminka Laura docházela nejen k porodům, ale uplatňovala své umění první pomoci při různých úrazech, občas včasným zásahem zachránila některým postiženým horníkům či hutníkům nejen zdraví, ale i život. Často nedostala za pomoc ani korunu, ale nic si z toho nedělala – pomáhala dál.

Nás šest sourozenců nebylo často čím nakrmit, chodili jsme otrhaní, většinu roku bosí, ale snažili jsme se rodičům pomáhat, jak to šlo. V zimním období jsme jezdili na haldy vybírat kousky uhlí, cesta tam a zpět trvala tři hodiny.

Navštěvoval jsem německou školu, ale doma se hovořilo výhradně česky. Mé oblíbené předměty byly dějeprava a matematika. I do školy jsme chodili oblečeni všelijak, věci jsem nosil po starších sourozencích. Boty jsme si půjčovali. Na školní pomůcky také nebyly peníze, něco nám půjčovali spolužáci, případně pan učitel. Zkrátka – učili jsme se podle možností, naším snem bylo absolvovat alespoň obecnou a měšťanskou školu.

Já jsem ji ukončil ve čtrnácti letech, abych se mohl vyučit a začít vydělávat. Odjel jsem do Náchoda, kde byl můj strýc topičem v hotelu Beránek. Ten mi zařídil učení na číšníka. Byla to nelehká léta, pracoval jsem od svítání do noci, den za dnem stále stejný stereotyp. Lokál se denně důkladně uklízel, podlaha drhla rýžákem. V kuchyni jsem musel pomáhat při vaření, mýt nádobí. Učit se chování číšníka a umění, jak být pozorný k hostům, bylo snad to nejdůležitější. V tom mi pan šéf pomáhal i pohlavky. On i jeho paní byli velmi přísní. Nejvíc jsem se obával vyhození, za každou cenu bylo nutno vyučit se, vydělat nějaké peníze, dát je na podporu rodině. O stravu nouze nebyla, v kuchyni jsem se najedl dosyta. V létě jsem spal na půdě, v zimě na lavičce v lokále nebo v rohu na koberci. Přikrýval jsem se kabátem. Po celodenní dřině bylo usínání snadné, spal jsem jak dudek, ráno jsem se nemohl probrat. Nejhorší byly dny, kdy k mým povinnostem patřilo loupání brambor. Musel jsem vstát o dvě hodiny dříve a připravit je k vaření. Den za dnem plynul, při vší práci čas letěl a já byl rád, že se mohu vyučit, mít aspoň střechu nad hlavou, nocleh a jídlo.

Vyučil jsem se v roce 1931 a zůstal u pana Součka pracovat i nadále. Byla to doba celosvětové hospodářské krize, nezaměstnanosti, a tak jsem byl rád, že mám práci. Nějakou tu korunku jsem si vydělal, nemusel jsem už spávat na půdě či v lokále. Našel jsem si podnájem a byl spokojený – nic mi nescházelo, jen se mi stýskalo po rodičích a sourozencích. Trápily mě myšlenky na jejich obtížný život ve Fryštátě, a jak jen bylo možné, posílal jsem jim něco na přilepšení.

V Náchodě jsem pobyl do roku 1934 a pak odešel na Ostravsko, chtěl jsem být blíž rodině. Práce bylo málo, občas se mi naskytlo krátké zaměstnání v různých restauracích, hotelích nebo hostincích. V této době byly mé sestry Fanynka (Františka) i Eliška už provdané. Fanynka se usadila s manželem Oldřichem Frycem v Banské Bystrici. Fryc zde byl zaměstnán jako úředník. Eliška bydlela v Kysuckém Novém Městě, její manžel Bedřich pracoval na berním úřadě. Jelikož jsem pracoval na Ostravsku, měl jsem k rodičům i k sestrám blízko a mohl je často navštěvovat. Eliška měla tehdy tři syny, Jardu, Vláďu a Standu3, ty jsem si velmi oblíbil. Dostali ode mne občas i nějakou korunu, z níž měli velkou radost, ale ihned si ji ukládali do kasičky.

V Německu se zmocnil vlády Hitler, vítězství jeho strany se dalo přičíst na vrub zoufalé poválečné situaci v Německu a celosvětové hospodářské situaci. Rozpoutal ve své zemi nejdivočejší nacionalismus a i rasismus. Řádily pogromy, štvanice proti Židům, zatýkání odpůrců nacistického režimu. Situace se vyhrotila i na Těšínsku a moji rodiče se odstěhovali do Brna-Maloměřic a pak do Králova Pole. Já jsem zatím zůstával na Ostravsku, příležitostně pracoval jako číšník, ale moc práce pro mne nebylo.

Nacionalismus i fašismus se stále důrazněji projevovaly jako nesmírné nebezpečí nejen pro demokratické svobody v jednotlivých zemích, jejich nezávislost, ale i pro mír ve světě. Utvořila se Osa Berlín–Řím–Tokio, vznikají zde ohniska války, která budou záhy ohrožovat celý svět. V roce 1935 napadla Itálie Habeš, o rok později začalo nacistické Německo spolu s Itálií podporovat fašistu generála Franca ve španělské občanské válce proti demokratické vládě a připravovaly se další lokální války.

V této těžké situaci jsem v roce 1936 nastoupil vojenskou základní službu v Uherském Hradišti u pěšího pluku 27 „Přemysla Otakara II.“. Pak jsem sloužil na různých posádkách i jako číšník. Na Vojenské akademii v Hranicích jsem dokonce obsluhoval významné osobnosti z Francie, Anglie a dalších zemí při sepisování mezinárodních smluv či inspekcích.

OKUPACE ČESKOSLOVENSKA

Pak přišel Mnichov, obsazení pohraničí Němci a já byl převelen do Komárna k pohraniční pevnosti na Dunaji. Měli jsme dělat křížovou přehradní palbu přes řeku, jenže pak přišla Vídeňská arbitráž a byl konec. Dne 14. 3. 1939 jsem s konečnou platností ukončil svou službu v armádě, československá armáda se rozpustila. Vznikl Slovenský stát a protektorát Čechy a Morava. My jsme byli propuštěni z armády.

Už před mnichovskou dohodou jsme my prostí vojáci chtěli bojovat. V pohraničních pevnůstkách jsme prožívali větší část služby, tam jsme byli připraveni k obraně. Pevnosti se nedaly snadno dobýt, a když přišel rozkaz opustit je, vojáci plakali. Někteří moji kamarádi a spolubojovníci se ze zoufalství zastřelili. Byl to konečný ústupek nacistickému Německu, pevnosti jsme opouštěli se zbraní v ruce a mnozí z nás byli odhodláni bojovat dál – někde jinde. Já jsem se již tehdy rozhodl, že odejdu za hranice, nebudu žít v okleštěné republice.

Mezi lidem i vojáky se vyprávělo, jak dobře se žije v SSSR, a tak jsem si vzal do hlavy, že půjdu tam. Prý je tam dělnická třída osvobozená od kapitalistického vykořisťování. Každý národ je tam svobodný, ve školách se děti učí ve své mateřštině, každý člověk tam má právo na práci. Všechna moc je v rukou pracujícího lidu. Oproti nám prý tam lidé mají hotový ráj – všude vládne spravedlnost. Takové řeči se šířily mezi lidem.

Dne 15. března 1939 Němci tedy obsadili celou naši republiku, byl utvořen „Protektorat Böhmen und Mähren“. Už předtím vznikl Slovenský stát. V ty dny žili moji rodiče a sestra Renátka v Brně, s obavami sledovali vnitřní i zahraniční situaci. Hlavně je zajímalo zacházení se Židy v Německu, jak se uplatňují norimberské zákony – bylo to k zoufání. Má maminka i v Brně pomáhala při porodech, aktivně se zapojila do pomoci antifašistům, Židům, kteří prchali z Německa i Rakouska. Napomáhala těmto nešťastníkům v útěku přes hranice do Polska, pak dále do Francie a Anglie. Byla zapojena do sítě převaděčů, protože dobře znala podmínky pro přechod polských hranic, měla mezi tamními obyvateli mnoho dobrých a spolehlivých známých. Němčinu perfektně ovládala. Pomáhala všude, kde bylo potřeba, poskytovala lidem stravu, nocleh, radu i peníze.

Po odtržení Slovenska přicestovala za rodiči do Brna i Eliška se třemi syny. Musela uprchnout ze strachu před zuřícími gardisty, kteří vyháněli Čechy s řevem „Čehúni von!“. Při útěku s sebou vezla zavazadla, ta se jí po cestě ztratila, a tak přijela k rodičům jen s taškou. Její manžel Bedřich zatím na Slovensku zůstal, snažil se zachránit alespoň část majetku. To se mu bohužel nepodařilo, přišli o všechno. Přijel za rodinou do Brna, kde panovala tísnivá atmosféra. Všichni si kladli otázku – co bude dál? Jak se situace vyvine? Co bude s námi? Všichni věděli, co se děje v Německu, jak se zachází i na obsazeném území se Židy.

Za naší maminkou přicestovala také moje sestra Fanka. Přijela i s dětmi. Tak se všichni sešli u rodičů doma v Brně: děti, všichni vnuci, o které se musela maminka postarat – nakrmit hladové krky. Bylo to na ni moc starostí a rozruchu najednou. Zlá doba. Jak všechny zachránit a vyjít z těžké situace? Do této situace jsem se do Brna navrátil z vojny i já a vyvstala těžká otázka, co dál. Zůstat? Vnitřně jsem byl rozhodnut – odejít, jen jsem čekal, co řeknou rodiče. Maminka byla velmi rozumná – řekla přímo: „Egon a Armín musí odejít za hranice, tady zůstat nemohou!“ Ještě se rozhodovalo, co s Eliškou, Fankou a Richardem. Všichni si vzali árijce, mají děti, a tak snad pro ně nebude situace tak hrozná – jde přece o smíšená manželství! Po 15. březnu 1939 bylo Brno plné německých vojáků, ulice se jimi jen hemžily. Zpívali, vyřvávali plni nadšení, že obsadili další české území, vlastně celou zemi. Dědeček nosil malého Staníka na ramenou, ukazoval mu vojáky a chlapec se radoval. Jak mohlo malé dítě vědět, mít nějaké ponětí, co rodinu čeká? Malý Staník byl naposledy veselý s dědečkem a mohl se s ním radovat. V březnu 1942 odešel děda transportem z Brna do Terezína a odtud jeho cesta vedla do varšavského ghetta. Přežil veškeré útrapy, zimu, hlad, štěnice a veliké morální utrpení. Zahynul při Varšavském povstání, tím ukončil svůj život můj tatínek.

Židovská obec v hrozné naivitě předala gestapu a jeho přisluhovačům seznam všech Židů; tímto nedomyšleným skutkem odsoudila mnoho lidí k smrti. Gestapo začalo své odpůrce ihned zatýkat, konfiskovat majetky a budovy, v nichž se chtělo usadit na tisíc let.

Já s bratrem Armínem a sestrou Fankou jsme se rozhodli, že odejdeme z protektorátu, že zde v žádném případě nezůstaneme. Sestra Fanka se rozhodla také pro odchod, protože ji hledalo gestapo. Musela zanechat děti u babičky. Moji rodiče s tím souhlasili. V Brně s nimi zůstane Renata, bude jim ve zlých časech pomáhat. Mnoho času nezbývalo, vše musí proběhnout co nejrychleji. Krátce nato, začátkem května, jsme od německých úřadů obdrželi nařízení, které příslušníkům židovské národnosti přikázalo, abychom se dostavili do velkého brněnského divadla. Kromě Fanky jsme šli všichni: otec, matka, já, Armín, Eliška a Renata. Chyběl ještě Richard, který žil ve Vlčicích u Loštic. Tam mu krátce předtím zapálili domek, v němž s rodinou bydlel. Zůstaly jim jen oči pro pláč. Odešli do Loštic, kde dostali náhradní ubytování v jedné místnosti vedle synagogy.

Gestapo nařídilo shromáždění všech Židů v Janáčkově divadle v Brně. Tam jsme se dověděli v podstatě toto: panuje přísný zákaz opustit Brno. Dostalo se nám pokynů ohledně majetku, jeho konfiskace, peněz v bankách. Nikdo s ničím nesmí volně nakládat. Byly řečeny i další informace o našem bytí i nebytí. Teď už tedy bylo naprosto jasné, co uděláme. Eliška s rodinou okamžitě odjede do malého města na jihozápadní Moravě, kam Bedřich nastoupil na berním úřadě. Přechodně se tam ubytovali v nedaleké malé vsi v jedné světnici nevelkého statku.

Mně bylo dvacet pět let, měl jsem po vojně a můj mladší bratr Armín byl studentem druhého ročníku obchodní akademie a bylo mu sedmnáct let. Armín byl po příchodu německých vojsk z akademie vyhozen, protože byl Žid. Naše rozhodnutí po shromáždění v divadle bylo pevné: odejít za hranice a nastoupit do jakékoliv armády, v níž bychom mohli se zbraní v ruce bojovat proti nepříteli. Rodiče s naším plánem souhlasili a naléhali, abychom ho co nejrychleji uskutečnili. Armín také spěchal. Jen rychle odsud pryč, než nás gestapo zlikviduje.

Oznámil jsem naše rozhodnutí Fance a žádal jsem ji o pomoc. Rozhodla se, že děti Oldu, Olinku a Daniela4 nechá u matky a že s námi půjde za hranice. Její rozhodnutí bylo tak náhlé, že jsme s Armínem byli překvapeni. Maminka Laura souhlasila, že děti zůstanou u ní a Fanka že půjde s námi. Přípravy netrvaly dlouho, do tašek jsme naházeli jen pár nejnutnějších věcí, rozloučili se s rodiči, sestrou Renátkou, dětmi Františky. Loučení bylo přetěžké, oči plné slz. Ještě poslední objetí, zamávání. Uvědomili jsme si, že se vypravujeme na dlouhou cestu do neznáma, bůhví, kdy a zda se ještě někdy setkáme. Už nikdy jsme své rodiče a sestru nespatřili – zahynuli.

ÚTĚK DO POLSKA

Vykročili jsme do neznáma. Bude nám v tomto riskantním útěku přát štěstí? Co je psáno ve hvězdách? Uvědomili jsme si, že prcháme také proto, že jsme Židé, kteří nesměli pod trestem smrti opustit Brno. To znamenalo – jestliže nás chytí – konec! Zastřelení bez soudu! Na každém kroku můžeme narazit na Němce, gestapo vraždí bez milosti. Museli jsme být maximálně opatrní a ostražití, a tak jsme z domova vykročili každý zvlášť. Setkáme se až na brněnském nádraží. Šel jsem první, zakoupil jsem jízdenky do Přerova. Po příchodu Armína a Fanky jsem předal jízdenky nenápadně a rozešli jsme se. Už předtím bylo domluveno, že pojedeme každý v jiném vagonu, nebudeme se k sobě hlásit. Sejdeme se až v Přerově a pak uvidíme, jak pokračovat dál. Brněnské nádraží hlídalo plno po zuby ozbrojených Němců, ale byli tam i tajní. Chodili sem tam, prováděli namátkovou kontrolu. Báli jsme se, aby nás náhodou nekontrolovali a nezjistili naši totožnost. Už abychom byli z Brna pryč! Ihned po přistavení vlaku jsme nenápadně nastoupili, každý si sedl do jiného vagonu. Teprve když se vlak rozjel, spadl nám kámen ze srdce, ulevilo se nám, začali jsme volněji dýchat. Vlak uháněl k Přerovu. Přišel zasmušilý, nemluvný průvodčí, cvakl jízdenku. Nic se nedělo, jen občas prošla vlakem ozbrojená německá patrola, bohudík nic nekontrolovala. Šťastně jsme dojeli do Přerova; i tady se nádraží hemžilo ozbrojenými Němci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Egon Morgenstern - Přežil jsem peklo gulagu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.