Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

SPORTOVNÍ POHÁDKY

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5917. publikaci

Ilustrace Michal Sušina
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 120
Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Illustration © Michal Sušina

ISBN 978-80-247-9844-8 (ePub)
ISBN 978-80-247-9843-1 (pdf)
ISBN 978-80-247-5531-1 (print)

Zaprodaná duše

(cyklistika)

Pavel jezdil na kole. Jezdil na něm hodně a rád. Už od dětství si zvykl provětrat si hlavu hned, jakmile se vrátil ze školy. Úkoly musely počkat. Když vyrostl, jeho záliba ho neopustila. Každý den po práci vyjížděl na dlouhé projížďky. Dokonce se občas účastnil i závodů. Byl rychlý i vytrvalý, ale nikdy se mu nepodařilo vyhrát. Vždycky se našel někdo, kdo byl lepší než on.

Po jednom z takových závodů se posadil na trávu za cílovou rovinkou a s hlavou v dlaních vzdychal: „Proč nemůžu nikdy vyhrát? Co dělám špatně? Dal bych všechno na světě, jen abych konečně vyhrál.“

Najednou ho zahalil obláček dýmu.

„Protivní kuřáci!“ lamentoval Pavel nazlobeně.

„Vážně všechno?“ zeptal se muž v zeleném klobouku.

„Cože?“ nechápal Pavel, protože na své nářky v tu ránu zapomněl.

„Dáš mi všechno na světě, když zařídím, abys vyhrál?“ zeptal se muž celou větou.

Pavel opatrně přikývl.

„I svou duši?“ zeptal se neznámý muž.

Pavel na chvilku zaváhal, ale jen na chvilku. Pak přikývl. Pro vítězství byl ochoten udělat cokoliv.

Muž s touto odpovědí nejspíš počítal, protože z kapsy vytáhl svitek papíru. Bylo na něm napsáno toto:

Pavel to očima rychle přelétl. Všiml si hlavně toho, že má vyhrát tři závody. Stačil by mu jeden jediný, ale má vyhrát rovnou tři. To mu připadalo fantastické.

„Stačí to jen podepsat,“ pronesl medovým hlasem muž v zeleném klobouku.

Pavel ani na moment neváhal. Začal si prohmatávat kapsy, aby našel pero, kterým by se dalo potvrzení podepsat. V cyklistickém dresu ale pero neměl.

„Nemám to čím podepsat,“ pokrčil rozpačitě rameny.

„Nic se neděje,“ mávl rukou muž a rázem se mu v ruce objevilo černé husí brko seříznuté do ostré špičky. Dříve takovými pery psali písaři. Byla většinou bílá a namáčeli je do inkoustu. Lahvičku s inkoustem muž s sebou neměl.

„A co inkoust?“ zeptal se Pavel.

„Není potřeba,“ usmál se muž. Vzal opatrně Pavlovu levou ruku a špičkou na husím brku ho jemně píchl do prstu.

„Au,“ vykřikl Pavel. Ani ho to moc nebolelo, spíš se jen polekal. Něco takového vůbec nečekal.

„Jeden podpis a všechno bude vyřízeno,“ prohlásil muž konejšivě, a tak se Pavel nakonec podepsal. Hned nato muž zmizel i s úpisem.

Pavel se rozkašlal, protože se kolem něj opět objevil obláček dýmu, ale taky se mu ulevilo, že je muž pryč. Najednou se cítil lépe než v jeho přítomnosti.

Domů odešel s myšlenkou na další závod. Teď ho určitě vyhraje. Doma se mu ale všechno rozleželo v hlavě. Vzpomněl si na pohádky, které mu v dětství rodiče předčítali. Co když to byl čert? Proto ten podpis vlastní krví.

Pavel dostal strach. Několik nocí nespal a přemýšlel, co udělá, až si ho čert bude chtít vzít do pekla. Pak ale přišel čas dalšího závodu a on na všechno zapomněl. Soustředil se jen a jen na slíbené vítězství.

Opravdu se mu to podařilo. Pavel poprvé v životě stál na stupni vítězů se zlatou medailí na krku a zažíval pocit opravdového štěstí. Tak se to opakovalo ještě několikrát. Stal se z něj uznávaný cyklista.

Jenže čas rychle letí. Lhůta, kterou dostal od muže v zeleném klobouku, právě uběhla, a on měl svou duši odevzdat peklu.

Čert v převlečení za hajného se o svá práva přihlásil. Těsně před půlnocí se objevil u Pavla doma a v ruce držel úpis podepsaný Pavlovou krví.

Pavel byl však na čertův příchod připravený. Ležel sice v posteli, ale nespal.

„Vstávej,“ budil ho čert hromovým hlasem. „Beru tě s sebou do pekla!“

„Nikam nejdu,“ odsekl Pavel odvážně.

Čert byl překvapený. Ještě nikdy se mu nestalo, že by mu někdo takto odporoval.

„Upsal ses peklu!“ připomenul mu.

„Neupsal!“ odpověděl Pavel.

„Ale upsal, kamaráde. Tady je to červené na bílém!“ zuřil čert a mával Pavlovi úpisem přímo pod nosem.

„Tady stojí jen to, že mám peklu darovat svou duši. Tady ji máš!“ řekl Pavel a vyndal zpod peřiny duši ze svého jízdního kola, která se nafukuje pumpičkou. „Je to duše?“ zeptal se čerta.

Ten na Pavla nevěřícně hleděl, ale k odpovědi se neměl.

„A je moje?“ zeptal se opět Pavel a hned si sám odpověděl. „Je!“

Pak strčil duši čertovi do ruky a řekl: „Svůj slib jsem dodržel a teď mě nech vyspat. Zítra mám další závody!“

Překvapený čert dupl kopytem do dřevěné podlahy a zmizel v oblaku kouře. Od té doby už Pavel sice nikdy nevyhrál, ale to mu tolik nevadilo. Hlavně že se nedostal do pekla.

Andílek

(atletika)

Damián byl andílek neposeda. Ani chvíli nevydržel v klidu. Na nebeském obláčku hopsal jako na trampolíně. Když to viděli i ostatní andílci, hned se přidali. V nebi z toho bylo hotové pozdvižení.

„Co je to tady za rámus? Copak takto se chovají andělé?“ přišel je napomenout nejváženější anděl.

Andílci okamžitě zmlkli a přestali hopsat.

„Ať se to už nikdy neopakuje!“ řekl se zdviženým prstem a pak odešel.

Malí andílci chvíli jen tak tiše seděli, ale pak dostal Damián další nápad. Načechral obláček tak, aby byl co nejvyšší, a pak do té obláčkové hromádky s rozběhem skočil. Ostatním andílkům se to hned zalíbilo, a tak začali řádit znovu. Jeden po druhém se s chutí zabořili do měkkého obláčku. Bylo u toho opravdu veselo, a tak není divu, že je opět přišel napomenout nejstarší a nejváženější anděl.

„Co to tady zase vyvádíte?“ zeptal se nazlobeně a vlastnoručně vrátil obláček do původní podoby, takže už nebyl tak načechraný jako před chvílí. Andílci se opět způsobně posadili na obláček a přestali dovádět.

Dlouho jim to ale nevydrželo. Hlavně díky Damiánovi. Když okolo nich letěl jiný obláček, napadlo ho, že by na něj mohl přeskočit. Vyčkal na správný okamžik. Když byl obláček nejblíž, tak se pořádně odrazil a skočil. Povedlo se! Za nadšeného jásotu a povzbudivého tleskání Damián přistál na druhém obláčku. Hned se rozběhl a skočil zpátky, aby mu obláček mezitím neodplul.

To byla pro Damiána teprve ta pravá zábava. Skákal z obláčku na obláček, jako kdyby poskakoval po kamenech v řece, ale nikdo jiný už se k němu nepřidal. Ostatní andílci se báli. Damián byl tak rozdováděný, že nevěděl, kdy přestat. A tak se stalo, že se okolo prohnal vítr a obláček Damiánovi odfoukl dřív, než na něm stačil přistát. Damián ztratil pevné nebe pod nohama a padal dolů. Dopadl přímo na zem.

Je známo, že andělé přinášejí štěstí, ale sami mají štěstí také. Damián dopadl pěkně do měkkého. Ocitl se totiž na sportovním stadionu, přímo na žíněnce pro skok do výšky. Pořadatelé se divili, že jim další závodník spadl přímo z nebe, ale nechtěli zdržovat, tak mu na záda přesně mezi křídla připnuli startovací číslo a poslali ho na rozběh k novému skoku přes laťku.

Andílek byl nadšený. Nic podobného v nebi není, a tak byl ve svém živlu. Ani nemusel používat křídla, aby vyhrál. Po vítězství ve skoku do výšky se přesunul na běžeckou dráhu. Dobře se díval, jak si sportovci klekají do startovních bloků, a při dalším rozběhu se postavil na start. Po výstřelu ze startovní pistole vystřelil jako raketa a do cíle doběhl jako první. Pak házel koulí i oštěpem, skákal do dálky i o tyči, běhal přes překážky a vyzkoušel si snad všechny atletické disciplíny. Celý den si náramně užil, ale když se začalo stmívat, nadešel čas vrátit se zpátky do nebe. Od té doby ho na žádném stadionu nikdo nikdy neviděl. Na zemi ale po Damiánovi zůstaly rekordy, které se teď sportovci snaží postupně překonávat.

Jak princ Filip vysvobodil princeznu

(horolezectví)

V jednom království žili král Jan s královnou Jitkou, a ti měli překrásnou dceru. Princezna Jindřiška byla moc milá. Stále měla dobrou náladu a navíc rostla do krásy. Nápadníků měla habaděj, ale nemohla si mezi nimi vybrat. Princové se jí dvořili, ona jim oplácela úsměvy a byla k nim milá. Pan král s paní královnou předpokládali, že budou nejspíš brzy chystat svatbu. Nepočítali ale s tím, že o ruku princezny Jindřišky přijde žádat i zlý čaroděj.

Jednoho pochmurného dne se nebe zatáhlo, udeřil hrom a současně s ním někdo zaklepal na železná vrata.

„Přišel jsem žádat o ruku princezny Jindřišky,“ oznámil hlubokým hlasem a místo pozdravu mávl svým dlouhým rudým pláštěm. Stráže ho dovedly do zámku, přímo před pana krále.

„Chcete žádat o ruku mé dcery?“ zopakoval pan král otázku, aby získal chvíli času na přemýšlení. Odjakživa měl na lidi čuch. Uměl odhadnout, jaký kdo je, a zrovna tenhle pán se mu moc nezdál.

„Ano, a to hned!“ řekl muž v plášti a lehce přitom dupl podpatkem levé boty.

Jestli měl král Jan před chvílí pochyby, tak teď si byl naprosto jistý. Tohle není ten pravý ženich pro jeho jedinou dceru. Nahlas to ale pochopitelně neřekl, aby nápadníka neurazil. Místo toho začal opatrně kličkovat: „Ještě jste se ani nepředstavil,“ řekl lehce vyčítavým tónem. „Vůbec nevím, s kým mám tu čest!“

Muž v rudém plášti se uklonil a smekl svůj nezvykle vysoký klobouk. „Jsem Čaroslav,“ odpověděl hrdě. Ani nemusel dodávat, že je čaroděj. Panu králi to okamžitě došlo. Byl pevně rozhodnutý se čaroděje zbavit.

„Ale princezna Jindřiška je nemocná. Má nevyléčitelnou nemoc,“ uchýlil se ke lži pan král. Jenže v tu chvíli vplula do sálu zdravá a krásná princezna. Od pobíhání po zámecké zahradě měla ještě zrůžovělá líčka.

Čaroděj se na ni podíval potěšeně, ale pan král doslova vyděšeně. Jindřiška hned věděla, že něco není v pořádku. „Stalo se něco?“ zeptala se svého tatínka.

„Ale nic, jen tady pan Čaroslav by si tě chtěl vzít za ženu,“ oznámil král své dceři s důkladným důrazem na slabiky ča a ro.

Jindřiška byla chytrá a tatínka dobře znala. Pochopila, že se mu pan Čaroslav nelíbí. Ani jí nebyl sympatický.

„Já se vdávat nechci!“ řekla bez okolků a odešla do své komnaty.

Čaroděj Čaroslav se rozzuřil. „Když tě nebudu mít já, tak nikdo jiný!“ zahromoval a zmizel neznámo kam. Na zámku nastalo pozdvižení. Když se to doneslo i k paní královně, museli ji ovívat a dávat studené obklady na čelo. Nejhorší ale bylo, že nikdo nevěděl, co tím čaroděj myslel.

Poznalo se to záhy. Dny, týdny a měsíce se střídaly jeden za druhým a jednoho dne princezna čirou náhodou potkala milého mladíka, do kterého se zamilovala. A když rodiče zjistili, že je to opravdový princ, brzy se konala svatba.

Princezna Jindřiška si ale štěstí s princem Filipem neužila dlouho. Hned po prvním svatebním políbení pro ni přišel zlý čaroděj Čaroslav a odnesl ji na nejvyšší a nejstrmější skálu, která v okolí vyrostla. Tam lusknutím prstu postavil vysokou věž a do ní princeznu uvěznil. Stačil pouhý okamžik, aby se dokonalé štěstí proměnilo v obrovské neštěstí. Princezna plakala, naříkala, volala o pomoc, ale všechno bylo marné.

Princ Filip byl zoufalý. Rád by svou milovanou Jindřišku vysvobodil, ale létat neuměl. Na tak strmou skálu se snad ani jinak dostat nedá. S hlavou v dlaních seděl pod skálou a přemýšlel, ale nic kloudného ho nenapadlo. Až ráno. V noci se mu totiž zdál sen, ve kterém jako pavouk po kolmé skalní stěně vyšplhal až nahoru. Ten sen byl pro něj užitečný. Zajistil si dlouhá a pevná lana, skoby, kladívko a další potřebné vybavení a pustil se do šplhání. Lezl po hoře hbitě, jako kdyby byl opravdový pavouk. Upevnil skobu, provlékl jí lano a lezl zase dál. Kupředu ho hnala opravdová láska.

Povedlo se. Princ Filip nakonec celý zpocený a s prsty rozedřenými do krve vyšplhal na vrchol hory. Dostat se do věže už pro něj byla hračka. Jindřiška byla šťastná. Věděla, že Filip je ten nejlepší muž na světě. Když se jim oběma podařilo po laně dostat zpátky na zem, byli k smrti unavení, ale spokojení, že mohou být zase spolu.

Od této chvíle jim jejich štěstí nikdo nezkalil. Princovi neřekli lidé jinak než horolezec. A od těch dob se po jeho vzoru mnozí další mladíci snaží vyšplhat na skály. Co kdyby tam na vysvobození čekala další princezna?

Lída a Frída v lednici

(skoky na lyžích)

Lída a Frída si bezstarostně poletovaly po obývacím pokoji. Občas si sedly na stůl nebo na velký obraz, který visel na zdi. Hrály si spolu na honěnou a někdy se k nim přidala i paní Lenka, která v bytě bydlela. Dvě mouchy byly na jednu paní v přesile, a tak si paní Lenka brala na pomoc plácačku. Pak byly teprve síly vyrovnané. Frída s Lídou na jedné straně a Lenka s plácačkou na straně druhé.

Při jedné takové honičce paní Lenka zavadila plácačkou o dveře lednice. Ta se otevřela a Frída do ní vletěla. Lída pochopitelně hned za ní. V lednici to neznaly. Tam se ještě nikdy předtím neschovávaly. Lenka si nevšimla, že mouchy zmizely. Zato jí neušlo, že dvířka od lednice zůstala otevřená. Okamžitě je zase přibouchla, aby z lednice do pokoje nešel chlad a aby se do ní naopak nedostalo teplo z pokoje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sportovní pohádky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.