Minecraft v nakladatelství

FANTOM Print

Zrada v Minecraftu

Runové spiknutí

Pekelný Minecraft

Copyright © 2015 René Balický

ISBN 978-80-7398-800-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-801-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

1.

Kolem hlavy jí proletěly dva šípy a jejich hroty zarachotily o střešní tašky. Měla štěstí, že protivníci neměli na hrotech žádný elixír. Byly pouze opatřeny barvou, aby zasaženého nepřítele označily a vyřadily z boje. Přikrčila se a rychle šplhala k hřebeni střechy tak, aby ji nikdo neviděl. Přehoupla se přes hřebenáče z pálené hlíny a sjela po taškách o metr níž tak, aby se mohla pohodlně rozhlédnout, aniž by ji někdo uviděl. Teprve nyní byla v bezpečí, i kdyby někdo z druhé strany střechy vystřelil šíp, musel by ji přeletět.

Hm, takže dva střelci, počítala. Věděla, že musí být rychlejší než oni. O kus dál byl vikýř a k němu vedl vysoký žebřík. Někdo ho zapomněl schovat, když házel na půdu seno. Sojka poděkovala Pramáti Cub za to štěstí a zamířila k žebříku. Trochu jí zatrnulo, když se zavěsila na dvířka vikýře, ale ten, kdo je dělal, odvedl dobrou práci. S útrpným zavrzáním vydržely její váhu, když po nich přelézala na žebřík. Seběhla po něm dolů na zem, oběhla tři domy a zamířila do uličky, odkud přiletěly šípy.

Byla rychlejší než ti trapáci, co po ní stříleli. Opatrně vyhlédla zpoza posledního domu tak, aby ji nikdo neviděl. Stačilo jí, že zahlédla dvě postavy v modrých pláštích. Couvla zpátky, nabila si foukačku, znovu vyhlédla a vystřelila zpomalovač na nepřátele. Zrovna se rozebíhali, když se před nimi rozbil její elixír.

Hlupáci, kdyby nestáli tak blízko u sebe, tak by se teď mohl hýbat aspoň jeden, pomyslela si, když utíkala z uličky. Věděla, že je tam tak může nechat; jsou dobře osvětlení a od pekelníků jim nebezpečí nehrozí. Ale ona teď byla v roli zlého kněze, který přišel škodit a o kterém nikdo nevěděl, jaký úkol má.

Tentokrát byli jenom tři proti patnácti obráncům. A než se zaměří na úkol, musí oslabit řady obránců, protože ti šli tvrdě po nich. Nevěděla, kolik zůstává kněžích a kolik strážců. Věděla ale, že se musí z ulice rychle ztratit. Její největší zbraní bylo, že nikdo nevěděl, kde se schovává. Teď ale byla příliš na ráně. V uličce ji mohli obránci vidět zdaleka a přivolat posily, musela proto zase rychle zmizet.

Rozhlédla se po nejbližších domech. Nejlepší skrýší se jevila otevřená vrata stodoly, rozběhla se tedy k nim. Oběhla otevřené křídlo vrat, minula rozbitý dřevěný vůz a vyšplhala po kostkách slámy až pod střechu, aby měla co nejlepší výhled. Zavrtala se do slámy, před sebe připravila několik nábojů do foukačky a čekala. Uvědomila si, jak tady krásně voní seno a sláma, pak uslyšela slabé zvuky, mohly to být myši, nebo nějaká kočka na lovu. S napětím čekala, jaké zvíře nakonec ze slámy vyleze, když ji z napětí vyrušil další, silnější zvuk. Něčí nohy dusaly v rychlém běhu.

Někdo si vzal urychlovač, usmála se a připravila si foukačku. Zvuk se blížil, nadechla se a foukla. Náboj se rozprsknul o zem a rozptýlil malý obláček zpomalovače. Do stodoly vyběhla vysoká šmouha a okamžitě se zpomalila, Sojka vystřelila další náboj. Nepřítel už natahovat luk a v šípu měl nasazený nějaký elixír, ale vystřelit už nestihl. Ztuhnul a setrvačností začal padat k zemi. Dopadl do měkké kupky sena a vyplašil malé kotě, které tryskem vyběhlo ze stodoly. Sojka se usmála, tušila, že tam někde bude kočka, a pohledem sledovala malé tlapky kotěte, jak vytvářejí prachovou stopu na cestě.

Ještě chvíli čekala a naslouchala, pak se vyškrábala ze své skrýše a seběhla dolů k nehybnému soupeři. Vzala mu všechny elixíry, vypáčila luk z ruky a zahodila daleko do slámy. Pak mu svázala kožené řemínky u bot a odešla ze stodoly. Po dvou úderech srdce jí došlo, že koutkem oka spatřila na okraji stodoly postavený žebřík. Rychle se vrátila, vyběhla po něm nahoru a znovu byla na střechách, se svou rychlostí a lehkostí po nich létala jako pták, podle kterého dostala jméno.

S ostatními parťáky v černých sutanách se domluvili, že se pravidelně, co hodinu budou scházet u kostela a vždy vyhodnotí situaci. A jakmile bude vhodná chvíle, udeří jako blesk a splní svůj úkol. Uvědomila si, že nastal čas zamířit po střechách ke kostelíku. Nebyl moc velký, protože v pevnosti měli kněží jen málo příznivců. Vlastně byl postaven za vlády velitele Bodliga a chodilo se do něj modlit jen několik starců, kteří nedokázali pochopit podvod, jaký na nich Bodlig s knězem spáchali. Scházeli se tam při modlitbách, nikomu neubližovali a nikdo neubližoval jim. Kostelík stál v málo navštěvované, chudinské části pevnosti. Byl zapomenutý a nenápadný, proto si ho Sojka a její kamarádi vybrali jako své stanoviště.

Střechy domů byly ze slámy a výborně tlumily její kroky. Tiše jako kočka přeskakovala ze střechy na střechu a obcházela kostelík. Měla hodně dobrý zrak, ale nikoho nespatřila. Buď byli všichni tak dobře schovaní, nebo sem ještě nikdo nedorazil. Věděla, že každý měl co hodinu dávat svojí značku do tajné skrýše u zadního vchodu do kostela. Ač nerada, musela seskočit na zem a jít se ke kostelu podívat. Vybrala si k tomu nízký přístřešek. Asi to byl chlév pro prasata. Měl skoro rovnou střechu, takže nehrozilo že by po ní uklouzla dolů a natloukla si. Rychle přeběhla dvě střechy a doskočila na chlév. Ozval se zvuk praskajícího dřeva a Sojka zmizela v díře, která se jí objevila pod nohama. Dopadla na něco měkkého, teplého a smradlavého. Házelo to sebou a vyděšeně kvičelo.

Prase, a nebylo jenom jedno. Když se svalila ze hřbetu obrovské prasnice, zjistila, že kolem ní vyděšeně pobíhá pět malých prasátek. Její rozhlížení ukončil silný úder do zad. Otočila se a dostala další do boku. Prasnice začala bránit svá mláďata proti vetřelci, který na ni skočil odněkud shora a chtěl ji určitě sežrat. Sojka se chtěla nadzvednout na rukách a vyskočit. Bohužel se dlaněmi dotkla něčeho kluzkého a hodně zapáchajícího. Ruce se jí rozjely a znovu spadla na podlahu. Podruhé ani nevěděla, jak vyskočila, ale během okamžiku byla venku. Všude měla slámu a zapáchající mazance. Prasnice naštěstí zůstala ve chlévě a věnovala se svým mláďatům.

„U Pramáti Cub, za co?! Co jsem komu udělala?!“ zlobila se Sojka. S tím, že nějaká střecha může být prohnilá, vůbec nepočítala. Ale nebyl čas ani na nadávky, ani na přemýšlení. Rozběhla se k zadnímu vchodu kostela. Když byla u něj, rychle se rozhlédla, sehnula se k boční straně schodiště a nahlédla do praskliny v kameni. Hledala malé barevné kamínky – buď žluté, nebo modré – ale prasklina byla prázdná, věděla, že se ke kostelu zatím nikdo z jejích přátel nedostal.

Sáhla do kapsy, vyndala malý červený kamínek, zasunula ho do praskliny, znovu se rozhlédla a rozběhla se ulicí od kostela. Bylo to horší, než čekala. Obránci asi její společníky chytili a ona zůstala na úkol úplně sama.

Musela se rychle dostat do bezpečí výšek – na střechy. Doběhla k hromadě starých beden, na kterých byl sud na dešťovou vodu. Bylo to skoro stejně dobré jako žebřík. Neváhala ani chviličku, stačilo pár skoků a už zase byla na střeše. Rychlým pohledem zkontrolovala okolí, zaposlouchala se a zaujaly ji zvláštní zvuky z vedlejší ulice. Pár skoků po slaměných střechách a mohla se podívat, kdo byl jejich původcem. Pomalu si lehla na okraj střechy vedle hustého trsu trávy a malé břízky, kterým se dařilo růst na nahnilé slámě, aby ji zdola nebylo vidět.

Uviděla pod sebou další strážce. Byli tři, měli připravené luky a v šípech uvázané elixíry. Sáhla do kapsy, švihla dolů rukou a lehla na střechu, aby ji zase nikdo neviděl. Pod ní nastalo ticho. Nevěděla, jestli všichni znehybněli nebo se schovali a číhají na ni ve skrýši. Musela se dostat na protější střechu, aby se ujistila, že je v bezpečí. Pak je zahlédla; tři nehybné siluety, dva měli napnutý luk, třetí se šťoural prstem v nose. Rychle si našla místo, kudy mohla seskočit k nehybným soupeřům, a během chvíle je obrala o všechny elixíry. Tomu třetímu vytáhla prst z nosu, potřela ho páchnoucí špínou na svém rameni a pak mu prst vrátila zpátky do nosu. Určité věci byly v této bojové hře zakázány, tohle ale určitě ne. Usmála se, když si představila, jak se kluci budou divit, až elixír přestane účinkovat. Zvláště toho s tím nosem si dobře zapamatovala.

Ale konec legrace, pomyslela si, musím rychle zjistit, jak jsme na tom, abychom stihli splnit úkol. Opatrně se vytratila z uličky do stínu vrženého dřevěným záchodem na rohu ulice. Přebíhala ze stínu do stínu, aby se v nich díky černé sutaně stala neviditelnou. Ale jeden z nejčernějších stínů na její cestě byl obsazen, žhnuly tam oči zombie. Tentokrát s ním nebojovala a raději ho v uctivé vzdálenosti obešla. Za žádnou cenu na sebe nesměla nikoho upozornit. Míjela neznámé obyvatele pevnosti, ale na mladé ochránce naštěstí nenarazila. Chvílemi se musela proplétat mezi ploty, chvílemi prolézat kůlny a dřevníky, až nakonec pod mostem narazila na kostlivce; bylo jich v poslední době méně a ceny kostí a prášku z nich byly stále vyšší. Rozhodla se ho rozložit na kostky. Dvakrát se musela vyhnout kostěnému šípu, kostlivec dobře využíval most jako svůj úkryt. Nakonec obětovala jeden zpomalující elixír a jednu louč. Se surovinami kostlivce se nechtěla tahat, vykopala pod mostem díru a všechno do ní schovala.

I s pocitem dobře vykonané práce si ale uvědomila, že jí to zabralo příliš mnoho času. Vylezla na most a vydala se směrem k náměstí. Sotva ušla deset kroků, koutkem oka zahlédla postavy dalších tří strážců – musela zmizet. Zaběhla za blízkou past na pekelníky, tak aby se před nimi schovala a nevěděli, do které boční uličky zahne. Vzdálené výkřiky ji nenechaly na pochybách. Zahlédli ji a běží za ní. Vyřadila jich už šest z patnácti a ještě nenarazila na Sirotka. Tušila ale, že se blíží konec této bojové hry.

Rychle zaběhla k blízké kovárně a otevřela vchodové dveře. Jednou nohou se zapřela o kliku, druhou dala na horní hranu dveří a pak už zase byla na střeše. Dnes se jí na střechách neobyčejně dařilo, připadala si jako nejlepší dobrodruh z celé pevnosti. Ještě kdyby se jí podařilo dostat Sirotka, tak by si pak z něho mohla utahovat celý týden.

Opatrně obcházela náměstí s tržištěm. Byl tam neuvěřitelný hluk, takže její kroky po pálených taškách zámožnějších domů nebyly slyšet. A její vrstevníci v rolích strážců pevnosti ji nemohli vidět, ona je ano, ale Sirotek byl někde zašitý… Vydala se do míst, kde dnes ještě nebyla.

Možná se tam někde zašívá a já ho najdu a vykouřím elixíry, plánovala si, jak kamaráda převeze. Z myšlenek ji vyrušily zvuky rychlého běhu z uličky, nad kterou zrovna procházela.

2.

Oblečená do černé sutany a opřená o očazený komín prakticky nešla vidět. Z výšky sledovala muže v koženém brnění bez klanového znaku, jak vběhl do uličky a snažil se někde ukrýt. Lomcoval za kliky zamčených dveří, zkoušel otevřít velké bedny a dokonce strčil nohu do jednoho ze sudů pod střechou, ale ten byl do poloviny naplněn zkaženou vodou, rychle tedy nohu vyndal a oklepával si ji. V ten samý okamžik přiběhl další muž v černém oblečení podobném kněžské sutaně, tasil meč a vrhl se na toho prvního. První muž hledání úkrytu vzdal, otočil se, vytáhl od pasu dýku a hodil ji po protivníkovi. Sojka ze svého úkrytu neviděla přesně, co se stalo, ale útočník v černém se skácel k zemi. První muž se znova dal do hledání únikové cesty. Do uličky vběhli další tři pronásledovatelé. Dva tasili meče, třetí vytáhl luk a nasadil šíp. Pomalu se přibližovali. Teprve nyní si uvědomila, že jejich oblečení je stejně temné jako jejich pohledy a že jsou ověšení zbraněmi.

Sojka věděla, že první muž v koženém brnění proti nim nemá šanci, a rozhodla se jednat. Sáhla k opasku pro dva zpomalovací náboje a vystřelila je před a za trojici. Oba šermíři ztuhli, lučištník se pomaličku otočil k útěku. Sojka mu to třetí zpomalovací střelou rozmluvila. Třásla se rozčilením; po dlouhé době zase musela pozvednout zbraň proti dospělým lidem a vůbec z toho nebyla nadšená. Nebyla si jistá, jestli dělá správnou věc, a nevěděla, co jsou ti dole zač.

Pak se podívala na muže, kterého právě zachránila. Měl v rukou dva dlouhé tenké meče, kterých si před tím nevšimla. Pohlédl zespoda na ni a řekl: „Děkuji ti, děvče, zachránila jsi mi život.“

Z výrazu jeho tváře a pevné svalnaté postavy věděla, že ten muž byl zvyklý bojovat a normálně by proti němu nikdy jako nepřítel nechtěla stát.

3.

Seskočila ze střechy, pád ztlumila kotoulem, postavila se a vykročila. Zvednul proti ní meč a řekl: „Stůj, jsi sice děvče, ale rozeberu na suroviny každého kněze, který se ke mně přiblíží!“ Jeho oči si s nelibostí prohlížely její kněžské oblečení.

„Hele je mi jedno, co tady děláte a kdo jste, ale aspoň byste mohl poděkovat, že jsem vám pomohla proti těmhle,“ ukázala na tři zpomalené protivníky a překonala pár kroků, které ji od nich dělily.

„Co když je tohle všechno jen léčka kněžích?“ řekl, když se k němu otočila zády.

„Jestli jim nevěříte, tak to máme společné nepřátele,“ řekla, když začala prohledávat kapsy útočníkům. „A hele, léčivé tabulky, takže mají něco s církví Pramáti Cub společného,“ řekla, když jednomu utrhla tabulku z krku.

„Jestli říkáš pravdu, tak bys mi mohla pomoct najít dva mladé muže. Jeden nádherně zpívá církevní písně a druhý je statečný a velmi obratný bojovník.“

„A dívku s těma dvěma nehledáte?“ zeptala se rozmrzele.

„To mi ten, komu sloužím, neřekl. Pomůžeš mi?“ řekl již smířlivěji. „A ano, omlouvám se, děkuji za záchranu. Na co ti jsou ty tabulky?“

„Pane, já nevím, jestli vám mám věřit!“ změřila si ho kritickým pohledem. Pak dodala: „Sbíráme všechno, co souvisí s runovou magií kněžích, pro naše alchymisty. Kněží nám udělali s runovou magií hodně špatných věcí v naší pevnosti. Dokonce jsem s těma dvěma muži, které hledáte, kvůli runám zažila hodně vzrušující příběh.“

„Zajímavé,“ pokýval hlavou muž.

„Zajímavé, kdybych to nepřežila, tak by se o tom v hospodách vyprávělo jako o hrůzostrašném příběhu.“ Ale ten příběh je tajný, uvědomila si náhle, stejně jako skutečnost, že jí to před neznámým člověkem moc mluví.

„Tihle patří ke kněžím, že?“ zeptala se Sojka a neznámý tiše pokýval hlavou.

„Takže musím zavolat stráže,“ řekla a přestala se o cizince zajímat. Vykročila, aby vyšla z uličky. Cizinec zůstal stát s napřaženým mečem. Byl tak překvapen jejím nezájmem, že si ji málem nechal utéct. Pak se rozběhl za ní.

Sotva vyšla z uličky, uviděli ji dva protihráči-ochránci a hned proti ní vyběhli.

„Vzdávám se, teď musím najít stráže,“ řekla, sundala si štítivě černou sutanu a hodila ji na zem.

Ještě štěstí, že jsou všichni tak daleko, že necítí ten smrad, pomyslela si a rychle od sutany poodešla.

„Stůj,“ křiknul jeden, „to může být výmluva!“

„Chlapci, věřte jí, támhle znehybnila tři špióny z Cubikánu a teď běží pro stráže. Já ty chlapy pohlídám,“ řekl neznámý, který se objevil za jejími zády.

Sirotek to všechno nepozorován tiše sledoval z blízké střechy. Chtěl Sojku překvapit. Věděl, že ráda běhá po střechách. Ale teď viděl, že přišel nějak nevhod. Rozhodl se počkat, až Sojka přivede stráže. Bylo zbytečné, aby se vkládal do toho, co se dělo dole. Stačilo mu, že dobře viděl na kluky, obránce, kteří nerozhodně postávali uprostřed cesty a šeptem se radili, co mají dělat dál, a na cizince, který se nenápadně vrátil do uličky, ze které před chvílí vyběhl.

Sojka běžela, jak nejrychleji dokázala, aby dovedla stráž co nejdříve k divnému cizinci a třem nehybným zrádcům. Z toho, co se stalo, měla špatný pocit a chtěla ten problém s cizinci přehodit na někoho jiného. Proto běžela nejkratší cestou k náměstí, protože tam bývalo nejvíce vojáků. Dříve než se tři malí obránci dokázali dohodnout co dál, přivedla Sojka šest ozbrojených stráží. Když míjeli pohozenou sutanu na zemi, nějak jim to kroutilo nosy, ale neřekli nic. Kluci hrající strážné se k nim přidali. Když přišli do ulice s neznámými, zůstali stát jako opaření.

„Neříkala jsi, že jsi ty tři kněze zpomalila?“ zeptal se velitel stráže.

„No ano,“ odpověděla rozpačitě.

„Tak proč tady vidíme jen jednoho muže a tři hromádky surovin?“ Za neznámým mužem v koženém brnění se ozvalo žuchnutí. V oblaku prachu se objevil Sirotek.

„Za všechno může tenhle cizinec,“ ukázal prstem na něj. „Viděl jsem všechno od té chvíle, kdy mu Sojka zachránila život.“

„Ty!“ ukázal velitel stráže na jednoho ozbrojence. „Zůstaneš hlídat tuhle ulici, aby s těmi hromádkami nikdo nehýbal, a my půjdeme k velitelům pevnosti. Sakra, co to tady pořád tak…?!“ rozhlédl se a jeho pohled spočinul na Sojce.

„To ona – asi se ráchala s prasaty!“ smáli se tři kluci a jeden z nich držel štítivě sutanu v ruce co nejdál od sebe. Sojka zčervenala jako zralý meloun. „A co má být!“ ozval se Sirotkův hlas. „Když někdo zachraňuje život, tak nehledí na to, do čeho šlápne nebo o co se otře.“ Mračil se, ale i jemu cukaly koutky úst.

„Hm, půjdeme raději nejdříve na strážnici a pošleme zprávu na velitelství,“ uvažoval nahlas velitel stráže. „Ty,“ ukázal na jednoho ze strážných, „utíkej na velitelství, ostatní odzbrojte toho cizince a jdeme. Vy tři,“ ukázal bradou na chichotající se kluky, „vám už hra skončila, takže běžte domů.“ Otočil se k cizinci, aby viděl, že odevzdal všechny své zbraně, a vykročil na zpáteční cestu ke strážnici. Sojka se Sirotkem šli s nimi. Po chvíli si na něco vzpomněla, popoběhla k veliteli stráže a řekla: „Asi budete muset poslat i pro našeho Pedra.“

„A to proč?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Protože tenhleten mu prý odpoví na všechny otázky,“ hodila hlavou za sebe k neznámému cizinci.

„Hej ty!“ pokynul hlavou na dalšího strážného. „Zaběhni k Pedrovi, snad dneska bude v pevnosti.“

„Jasně, že bude, včera nás v hospodě bavil celý večer až do noci a dnes určitě vyspává,“ usmál se další strážný. Zbytek cesty ale došli v rozpačitém tichu. Nikdo nevěděl co si má o tom, co se stalo v uličce, myslet. A cizinec se tvářil, jako by tu vůbec nebyl.

Přišli na strážnici. Jakmile velitel zavelel rozchod, vojáci si bez okolků posedali na lavice, sundali boty a odložili zbraně.

Sojka raději zůstala stát před strážnicí na čerstvém vzduchu. Sice nevěděla, kdo bude zavánět více, jestli její oblečení vymáchané v prasečím hnoji nebo zpocené nohy strážných, ale nechtěla nic riskovat. Sirotek se k ní přidal a neznámý zůstal bezradně stát vedle něho.

„Asi bych vás měla představit,“ podívala se na ně Sojka. „Tohle je jeden z mužů, které hledáte,“ ukázala bradou na Sirotka. „A tenhle neznámý dobrodruh se shání po tobě a Pedrovi,“ řekla Sirotkovi.

„Mladý muži, vy jste se někdy potkal s cub-pežem?“

„Jestli myslíte toho zvláštního staříka s bílým plnovousem, tak ano.“

„Můžete mi říct, kde a za jakých okolností to bylo?“

„To bych sice mohl, ale ani nevím, s kým tady mluvím.“

„Prý mě tady někdo nutně shání,“ ozval se z dálky Pedrův hlas. Otočili se a spatřili, jak se přibližuje svižným krokem. Nešel sám, doprovázeli ho Astr a Sirotkova mamka.

„Tenhle zvláštní dobrodruh se shání po mně a po tobě,“ řekl Sirotek. „Nedaleko odtud nějakým způsobem rozložil na suroviny tři kněžské špehy, ale do řeči mu moc není,“ dodal Sirotek nešťastně.

„Vy jste ten muž, který tak nádherně zpíval obřadní chorály v Chrámovém městě?“ zeptal se neznámý.

„Ano, ale proč se ptáte?“ zostražitěl Pedro.

„Mnohé vám mohu vysvětlit, ale až přede mnou některý z chorálů zazpíváte.“ Pedro se zamyslel a poškrábal se na temeni hlavy.

„Když zazpívám, tak tím nic nezkazím,“ řekl tak trochu sám pro sebe, pak si odkašlal, zavřel oči a začal zpívat. Za zavřenými víčky se mu začaly vracet obrazy, vzpomínky a pocity z nedávno prožitého rituálu. Znovu začal prožívat spojení se všemi zpěváky, které měl tenkrát kolem sebe, s runovou magií a Pramáti Cub. Dokonce se mu zdálo, že znovu pociťuje magickou sílu ve svém těle. Zato Sirotek ze Sojkou začali znovu pociťovat neklid, který je provázel po celou dobu útěku z Chrámového města.

S údivem sledovali neznámého, jak poklekl a řekl: „Mistře pěvče, odpusťte mi mojí nedůvěru, v životě jsem tak krásný zpěv neslyšel. Jste to bezpochyby vy. Ale prosím, přestaňte zpívat, protože čas je naším nepřítelem a musíme jednat co nejrychleji.“

To vyvedlo Pedra natolik z míry, že zůstal stát beze slova a hleděl na neznámého.

„Můžeme se odebrat na nějaké tajné místo, kde nás nikdo nebude slyšet?“ řekl neznámý s prosbou v hlase.

„To bychom mohli,“ řekl Astr a Sirotkova matka souhlasně pokývala hlavou.

„Promiňte, ale hovořím jenom tady s těmito dvěma pány,“ ohradil se zdvořile neznámý.

„Tak abychom si to vyjasnili,“ řekl Sirotek. „Ke mně a Pedrovi patří tady Sojka, moje matka i náš společný přítel Astr, bez nich nikam nepůjdeme.“

„A také pořád nevíme, s kým hovoříme,“ přidala se Sojka.

„Dobrá tedy, s panem Sirotkem mohu souhlasit, ale kdo jsem a jak se jmenuji, nesmím nikomu říct. Je to otázka mého života a smrti. Jsem již třetí posel, který byl za vámi vyslán, první dva se nikdy nevrátili.“

„A co ti tři, které jste rozebral úderem do tváře?“ zeptal se Sirotek.

„Byli to špioni, každý z nich měl v puse falešný zub s jedovatým elixírem, stačilo jen do něj bouchnout a elixír začal účinkovat. Jakmile by se probrali, udělali by to samé, ale už by mohli vyslat o mně zprávu.“

„Jestli je vaše poslání opravdu tak nebezpečné, tak tedy pojďte rychle za mnou,“ řekla Cubana, Sirotkova matka, a vykročila.

4.

Přišli do místnosti. Astr rozpřáhnul ruce a řekl: „Tady nás nikdo neuslyší, má to i tajný východ, takže vás nikdo neuvidí odcházet.“ Neznámý souhlasně přikývl.

„Je na čase, abyste i vy prokázal svojí důvěryhodnost,“ otočil se k němu Pedro. „Můžete nám říct o něčem, co víme jenom Cub-pež a my, co nikdo jiný nemohl ani vidět, ani slyšet?“

„Když vás poprvé uviděl v podzemí, zeptal se vás, jestli jste ho přišli zabít.“ Pedro se Sirotkem pokývali souhlasně hlavou.

„Dobrá, věříme vám, takže řekněte, co po nás chcete,“ řekl Sirotek.

„A co ti ostatní?“ zeptal se neznámý.

„Jim bychom svěřili vlastní život a bez nich se s vámi nebudeme o ničem bavit.“ Tentokrát pokýval hlavou neznámý a bylo vidět, jak těžce se rozhoduje.

„Dobrá,“ řekl, „ani nevíte, jak těžké bylo vás najít a přežít. Nemáme příliš času. Zatím je nás, věrných cub-peži jenom hrstka, ale musíme splnit velmi důležitý úkol dříve, než bude pozdě.“

„Jaký úkol?“ zeptala se Sojka.

„Stejně jako vám nemohu říct svoje jméno, tak vám nemohu říct o cíli tohoto úkolu.“

„Jak vám můžeme slíbit pomoc v něčem, o čem nic nevíme?“ zeptal se Astr.

„Jestli budete souhlasit a budete nám chtít pomoci, budou vám spojenci zasílat zprávy, co máte v nejbližší době dělat. Budete znát vždy jen další malý cíl na cestě úkolu.“

„Jak nebezpečný úkol to je?“ zeptala se Cubana.

„Půjde vám o život, budou po vás pátrat nepřátelé v kněžských sutanách i bez nich. Budete ve stejném nebezpečí jako já a mí přátelé. Přesto všechno mě cub-pež poslal s prosbou o pomoc.“

„A proč bychom měli jen tak riskovat svoje životy?“ zeptala se Sojka.

„Velitelé kněžích pokračují v temném plánu jak ovládnout tento svět. Tím, co jste dokázali v Chrámovém městě, jste jejich plán pouze oddálili. Ti, kteří přežili, nabrali síly a znovu to zkoušejí, ale tentokrát mají jiný plán. Je možná ještě hroznější než ten, který jste jim překazili. Jestli vám to pomůže, tak někdo z nás bude vždy nablízku, ale ne tak blízko, abyste ho spatřili. Tím by ohrozil život svůj i váš. Jestli o záchranu tohoto světa nestojíte, tak budu muset v tomto cíli pokračovat sám. Víc vám říct nemohu a ani nedokážu, protože sám konečný cíl neznám. Mám jen takové osobní tušení, ale to si nechám pro sebe. Cub-pež říkal, že už minule jste se vydali do Cubikánu kvůli záchraně životů svých blízkých. Nyní jde o životy nás všech.

Proto se vás teď ptám a prosím: „Pomůžete nám v boji proti temným silím?“

5.

Všichni váhali. Nejvíc to bylo znát na Pedrovi.

„Vám, mistře pěvče, mám od cub-peže vzkázat, že jestli se nebudete moct rozhodnout, máte se zeptat run ve svém srdci.“

„Tenkrát jsem o všechno sílu run přišel,“ řekl zklamaně Pedro.

„Promiňte, ale bylo mi řečeno, že jste nepřišel o všechno sílu – a jestli se vydáte na cestu, další síla vám bude vrácena.“

„Takže budu zase tak silný jako předtím?“

„To sice ne, ale ve srovnání s námi ostatními budete hodně silný.“

Pedro zavřel oči, nadechnul se, zatajil dech a svou pozornost upřel do svého srdce. Oči pod jeho víčky začaly rychle kmitat, pak vydechl a řekl: „Půjdu do toho.“

„Já taky, i já!“ ozvaly se děti. Astr jenom zhluboka vzdychl a Cubana řekla: „Jdeme s vámi, tentokrát vás do nebezpečí nepustím samotné.“

„To jsem moc rád, ani nevíte, jak se mi ulevilo,“ řekl neznámý. „Jenom nevím, jestli budu mít pro vás dostatek vybavení,“ sáhl si pod zbroj a vytáhl malý plátěný uzlíček. Když ho rozbalil, uviděli v něm několik malých kostiček. Dal si jednu do pusy a řekl: „Vezměte si každý jednu.“

„Co to je?“ zašklebila se nedůvěřivě Sojka.

„Je to docela chutné, a až to sníte, budete poštovní netopýry lákat zvláštní vůní, kterou cítí jenom oni. Tak máme zaručeno, že zprávy, které si budeme posílat, nedoručí nikomu jinému. A tady jsou dva netopýři,“ sáhnul za hrudní plát, vyndal malou krabičku a otevřel ji. Spali v ní dva mrňaví netopýři.

„Nejsou nějak malí?“ zeptal se Sirotek.

„Jsou to speciální malí netopýři, aby byli co nejméně vidět. A tady mám ještě něco,“ řekl a vytáhl z nůše další malou krabičku. Otevřel její víko a každému dal do ruky malinkou kovovou rolničku: „To aby vás také dobře naši netopýři slyšeli.“ Usmál se, jednu si připnul na ucho a krabičku schoval.

„S tak pečlivou přípravou jsem se ještě nesetkal,“ řekl Astr.

„Půjde nám všem o život a nevím jak vy, ale já bych se z tohohle dobrodružství rád vrátil živý.“ Neznámý se na chvíli odmlčel, změřil si je všechny zkoumavým pohledem a pak se zeptal: „Máte ještě nějaké dotazy?“ Všichni zakroutili odmítavě hlavou.

„V tom případě bych rád využil váš unikový východ.“

„Počkejte, kdy náš úkol začne?“ zeptal se Pedro.

„Už začal, okamžitě se sbalte a očekávejte zprávu.“

„U Pramáti Cub, od té doby co jsem ti po návratu vrátil výbavu dobrodruha, jsem si žádnou novou neobstaral, mám jen ty runové meče,“ řekl Pedro Sirotkovi.

„Nevadí, půjčím ti zase jednu ze svých nůší,“ mávnul bezstarostně rukou Sirotek a podíval se na neznámého. Ten tam už ale nebyl, pouze dveře od tajného východu se malinko houpaly v průvanu.

„Tak rychle pro věci a sejdeme se u nás. Pak dáme rychlou poradu. Zatím si všechno promyslete.“ Sojka vzala opatrně spící netopýry a odešla z úkrytu jako první. Ostatní se za ní vytratili do odpoledního ticha pevnosti potichu, jako stíny.

6.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře, pak se pomalu otevřely a odhalily Pedrovu usměvavou tvář.

„Omlouvám se za zpoždění, musel jsem se rozloučit s rodinou.“

V rukou měl meče omotané nenápadným plátnem a na zádech cubtuberskou nůši.

„Dvě nůše ti budou na cestě překážet, zkus si přehodit věci do téhle,“ ukázal Sirotek na výbavu dobrodruha, která byla připravena pro Pedra na stole. Netrvalo dlouho a Pedro měl všechno sbaleno, a oni se mezitím radili, co bude dál.

„Tak tedy, rád bych všechno shrnul,“ řekl Astr. „Sojka, Sirotek a Pedro pojedou jako první, my s Cubanou počkáme půl hodiny a vyjedeme za vámi, budete zanechávat značky a my vám budeme krýt záda. Teď si půjdete všichni zdřímnout, abyste byli na cestu plní sil, a já půjdu ven čekat na zprávu.“

Cubana se Sojkou šly spát nahoru do ložnice, Sirotek s Pedrem si lehli v jídelně na zem. Astr zašel do stáje zkontrolovat krávy. Jeho mohutný býk krčil nozdry, jak nasál pach krav stojících vedle něj.

„Asi se ti některá z nich líbí, co?“ řekl Astr a lehce ho poplácal po mordě. Býk Cumlík nervózně zakroutil hlavou, div pravým rohem nevyrazil Astrovi zuby. Když vyšel ven, začalo se již stmívat, sáhnul tedy do nůše pro kostěný prášek, aby se mohli všichni, až vstanou, zamaskovat proti pekelníků. Po hodině tichého přemýšlení o životě zaslechl skoro neznatelný zvuk letících křídel. Malý netopýr mu přistál na rameni, opatrně ho tedy vzal do dlaně a sundal z jeho nohy malou roličku.

7.

„Vstávejte, musíme vyrazit!“ vzbudil všechny nelítostně Astr, když vešel do jídelny. Pedro se Sirotkem okamžitě vyskočili na nohy.

„Sirotku, běž pro mamku a Sojku, ty, Pedro, nakládej výbavu na krávy.“ Nedělali hluk a byli rychlí; za chvíli vyváděli krávy ze stáje.

„Kam jedeme?“ zeptal se Sirotek.

„To vám řeknu, až opustíme naši pevnost, teď si připravte zbraně, prý nám hrozí nebezpečí i u nás doma. Pedro, ty povedeš až k bráně i mého býka,“ řekl Astr, podal mu ohlávku, vytáhnul z kapsy malou lahvičku a vypil elixír v ní; jeho obraz se zamihotal a zmizel. Sojka se otřásla, zvláště po elixíru neviditelnosti jí bylo hodně špatně, takže věděla, že nebezpečí musí být opravdu velké, když ho Astr použil hned na začátku cesty.

Vydali se na cestu, první šel Sirotek s mamkou, uprostřed Sojka a jako poslední vedl Pedro svoji krávu a Astrova býka. Dokonce i na zvířatech bylo vidět, že cítí nebezpečí. Nepozorováni prošli dvě ulice, pak se na střeše ozval šramot. Namířili tam své luky, ale vzápětí se ozval zvuk padajícího těla. Astr jim spolehlivě čistil cestu.

Šero bylo stále větší a viditelnost bídná, začala padat večerní mlha. Než opustili pevnost, projeli kolem tří hromádek surovin patřících kněžím. Když projížděli bránou, stráže jim jen tiše pokynuly; všichni se připravovali na noc s nebezpečnými pekelníky.

„Zamiřte támhle k těm stromům,“ ozval se Astrův hlas. Než k nim dojeli, začal se vedle nich zjevovat Astr.

„Kostěný prášek,“ řekl jenom a začal ho na ostatní rozprašovat. Cubana sáhla k pasu a oplatila mu jeho službu. Je lepší, když na vás někdo kostěný prášek napráší, člověk si sám na záda moc nedosáhne.

„Takže, kam vyrážíme?“ zeptal se šeptem Sirotek.

„Máme se vydat směrem k Pevnosti vrhačů ohně,“ řekl stejně tiše Astr.

„Tak to budeme muset objet celou pevnost?!“ zvolala Sojka.

„Ano, to aspoň trochu zmate naše nepřátele. Jsou velice chytří a nebezpeční, myslel jsem si, že u nás už žádní nejsou, ale viděli jste sami, kolik jsem jich musel rozložit, než jsme byť jen vyjeli z pevnosti. Bude lepší, když se naší pevnosti vyhneme obloukem a vyrazíme směrem k Pevnosti golemů.“

„To je rozumné, dobře vím, kam až se dá z hradeb dohlédnout,“ řekla Cubana.

„Mamko, ty hlídkuješ i na hradbách?“ zeptal se Sirotek.

„Víc než si myslíš, synku,“ řekla a pohladila ho pohledem; ve tmě to ale nebylo vidět.

Rozjeli se k Pevnosti golemů. Drželi se na cestě, kterou znali skoro nazpaměť. Když dorazili k prvnímu hustému lesu, změnili směr. Projeli houštím, zametli za sebou stopy a pak se rozjeli rychlým klusem směrem k Pevnosti vrhačů ohně. Astr na svém mohutném býkovi jel jako první. Žádná divoká zvěř žijící v noci by si na takovou horu masa netroufla a pekelníci se o zvířata nezajímali. Po nějaké době si Sirotek uvědomil, že směr jejich jízdy je nějaký divný.

Popohnal svou krávu, dojel Astra a tiše se ho zeptal: „My se vracíme k pevnosti?“ Za slabého měsíčního svitu viděl, jak Astr kývnul hlavou. „Mám smluvenou schůzku s jedním známým, který nám měl zajistit ještě pár věcí. Setkat se s ním v pevnosti bylo příliš nebezpečné pro všechny. Brzy se s ním uvidíme v jednom domku dobrodruhů.“

Po další hodině jízdy Astr náhle zastavil a počkal, až k němu všichni dojedou. „Támhle v tom domku v dálce nás má čekat přítel, bylo by ale lehkovážné, abychom jeli takhle ve skupině. Bude nejlepší, když každý přijedeme z jiného směru. Já s Cubanou pojedeme jako první,“ řekl a popohnal svého Cumlíka.

8.

Čekal na ně v koruně stromu – jeho nejlepší přítel Astr mu totiž poslal zvláštní vzkaz, že potřebuje pomoc v nouzi. Podařilo se mu sehnat všechno, co si přítel přál, a teď dorazil k domku dobrodruhů. Odstavil tam krávu do stáje a schoval se přesně tak, jak to dělávali s Astrem jako děti. Větve nebyly k sezení příliš pohodlné, ale pár hodin v koruně stromu vydrží. Oči měl dokonale přizpůsobené šeru a díky slabému světlu měsíce viděl na celé okolí. Přesto málem přehlédl siluety jezdců. Napočítal tři, kteří se blížili k domku. Spíše cítil, než viděl, že mají připravené luky. Byl zvědavý, co se bude dít dál. Nevěděl, jestli jsou to přátelé nebo ne. Pak zaslechl jemný pískot netopýra a několik úderů srdce mu trvalo, než si uvědomil, že melodie, kterou slyšel, nemohl pískat netopýr, ale jedině jeho starý přítel. Odpověděl podobným pískotem, na který zase dostal odpověď. To už slyšel tichý, těžký dusot kravských kopyt.

Když už viděl čtvrtou siluetu jezdce, zaslechl znovu známý pískot. Ještě jednou odpověděl a pak už se setkali přímo u stromů. Nemluvili, pozdravili se znakovou řečí. Astr dostal od přítele dřevěnou bedničku, ve znakové řeči poděkoval, a pak se společně vydali k domku. Když už byli skoro u něj, Astr popohnal býka a dojel k přátelům jako první. Jeho tiché „pst“ všechny varovalo, aby nemluvili. I oni pozdravili cizince znakovou řečí, ten nasedl na krávu, rozloučil se mávnutím ruky a odjel.

„Můžeme jet dál, všechno je v pořádku,“ řekl Astr a znovu popohnal svého býka. Jeli beze slov několik hodin. Cestou zahlédli několik siluet pekelníků, kteří jim nevěnovali žádnou pozornost. Lovce, cestující ani dobrodruhy na cestě nepotkali, pravděpodobně všichni čekali do rozbřesku, aby pak mohli cestovat divočinou bezpečněji.

Když už začalo svítat, Sojka to nevydržela a zeptala se Astra: „Co to bylo za člověka, a proč jsme dnes neměli říct ani slovo?“

„Byl to jeden dobrý přítel a nechtěl jsem riskovat, že by ho viděl někdo s námi, pak by mu mohlo jít o život. Až se úplně rozední, zastavíme se a rozdám vám to, co mi přinesl.“

„Oheň po levé ruce,“ zašeptala Cubana. Všichni se tam podívali.

„Možná pro nás někdo chystá pečínku, zajedeme se kouknout?“ zeptal se Sirotek. Astr zakýval hlavou, jako že neví, ale nakonec zamířil s býkem tím směrem. Všichni si připravili zbraně, jen Pedro mžoural ospale očima a byl rád, že ještě neusnul. Přece jenom neměl návyky dobrodruhů a jako bavič a cubtuber chodil pozdě spát a také pozdě vstával. Krávy zastavily v bezpečné vzdálenosti. Mezi stromy se vydal Astr s Cubanou, ostatní hlídali krávy, uvázané ke stromům, a Pedro blaženě usnul. Probudilo ho jemné klepnutí do nohy. Věděl, že sedí na krávě a nesmí sebou cuknout, otevřel oči a uslyšel Sojčin hlas: „Tak pojeď, nebudeš věřit, koho jsme našli.“

Na víc už se nestihl zeptat, zahlédl pouze Sojčiny a Sirotkova záda, jak mizí mezi větvemi stromů. Když dojeli k uhasínajícímu ohni, bylo již světlo. Pedro se ospale protahoval v sedle, Sojka se Sirotkem seskočili k Astrovi, který dával na ohniště poslední drny trávy, aby ho úplně uhasil. Cubana někde hlídala, skryta v houští.

Ale to nebylo vše; v táboře stály čtyři nehybné postavy a jedna ležela na zemi.

„Dejte mu čichnout zrychlovače,“ kývnul na ležící postavu Astr. Sojka seskočila z krávy a přistoupila k ležícímu, pak ale překvapením vyvalila oči a řekla: „Ale to je přece náš neznámý!“

Hleděla na svázaného muže, který se válel mezi nůšemi s výbavou a který už měl od roubíku v ústech nateklé rty. Dala mu přičichnout jednou, dvakrát, třikrát a pak už se začal pohybovat. Vyděšeným pohledem se rozhlížel kolem sebe a pak něco zahuhlal na Sojku. Opatrně mu z úst vyndala kus zmuchlaného hadru. Když potřetí zopakoval nesrozumitelné huhlání, začali mu rozumět, že říká: „To jsem rád, že jste mě našli.“

„Nebýt toho ohně, tak bychom si toho místa vůbec nevšimli,“ ozval se hlas Cubany přicházející z lesa.

„Jak vás dostali? Připadáte mi docela zkušený,“ zeptal se Pedro.

„Nevím, jen se mohu domýšlet, že dlouho před tím, než jsem došel k brodu přes řeku, tam naházeli nějaké elixíry, které se v tom dolíku nestihly vypařit, a já jim vlezl do pasti jako slepá ovce. Vzpomínám si, že jsem zahlédl na druhé straně někoho ležet na zemi. Asi to byl také nějaký nešťastník, který padl do pasti. Jestli mi rozvážete ruce, tak zjistím, co mi vzali.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pekelný Minecraft.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.