Obsah

Noční hlídka

Lesní škola

Lesník Jindřich Kobylka vypráví

Po Ondrášových stopách

Zálesácký deník

Nedělní siesta

Cesty, stezky, chodníky

Neklidná doba

Příliš krátký rozhovor

Obtížné rozhodnutí

Noční zprávy

Škola – základ života

Důvěrná korespondence

Návštěva

Vzhůru na Lysou horu!

Šťastné a veselé

Stopy ve sněhu

Jak se vítá jaro

Setkání ve srubu u Chladné vody

Čtyřiadvacet hodin před akcí

Dny, které následovaly

Křeč války

Vítězství

Hledání

Poslední útočiště

Historie pokračuje

Znovu u Chladné vody

Obrazová příloha

Sled událostí

Významné osobnosti skautingu

Vyprávění volně navazuje na knížku Ivančena, junácká legenda.

Napsáno volně podle skutečné události.

Vychází ke stému výročí založení samostatného skautského spolku Junák, pozdější Svaz junáků-skautů Republiky Československé, o který se 15. června 1914 zasloužil Antonín Benjamin Svojsík.

Knížka byla napsána bez nároku na autorský honorář, jako dar na podporu skautského hnutí.

Noční hlídka

Noční hlídka patří k nejméně oblíbeným.

Nezačíná v končícím večeru, kdy se tábor teprve chystá ke spánku. Poslední loudalové se vracejí od Stříbrné řeky. Kužel světla elektrické svítilny sklouzne po vnitřní straně stanové celty. Z některých stanů ještě tu a tam zazní smích, takové chichtání. Okřikne je ospalý hlas. Konečně vše ztichne a jen šumění vánku v listí stromů a zpěvavé poskakování vody Stříbrné říčky odvíjí do snů táborníků tichou píseň přicházející noci.

Svět je po setmění docela jiný. Důvěrně známé tábořiště se promění v hlubokou tůň. Nedaleký les se změní v černou neprostupnou hráz.

Kam zmizela kuchyně, v níž skauti kuchtíci kolikrát připravovali nejpodivuhodnější poživatiny? Někdy také zvané jako „pirátský blaf“, jindy „dobroty z lesní spižírny“. Nebo třeba „co jste si nakoupili, to si také sníte“, to když seznam poživatin od šéfkuchaře Dana odnesl všudybýlek vítr a nákup proviantu v kilometr vzdáleném konzumu se uskutečnil jen „podle dobré paměti“. Maminčiny dobroty, koláče, štrúdl, buchty a další mls zmizely do tří dnů po zahájení letního tábora. Nejvěhlasnějším kuchtíkem byl rozhodně Faty, který spolehlivě dokázal uvařit i „vodu na tvrdo“.

Kam v přicházející noci zmizel půlkruh stanů?

Po náročném dnu všichni spali. Pouze Dan si pod přikrývkou svítil elektrickou svítilnou na stránky dobrodružného čtení o indiánech z dalekých amerických prérií. A ještě Pony drásal do deníku a pak přepisoval na volný list táborový časopis KRÁKORY, který za rozbřesku upevní připínáčkem na táborovou nástěnku. Danovi dojdou v elektrické svítilně baterie a Pony konečně udělá za táborovými aktualitami poslední tečku.

Konečně se tábor ponoří do hlubokého spánku.

Obloha jiskří hvězdami. Na ohništi rudě žhnou uhlíky.

Pro noční hlídku nastal čas velkého osamění.

Námořníci v hlídkovém koši škuneru vysoko na stožáru uprostřed nedozírného oceánu a vojáci na stráži na bitevním poli pojmenovali ten čas mezi půlnocí a druhou hodinou ranní jako „psí hlídku“.

Na noční hlídku se nikdo příliš nehrnul.

Tábor oddechuje hlubokým spánkem. I den odpočívá. Jen noční hlídka bdí.

Z hlubiny noci se ozval příšerný křik sovy puštíka. Až krev tuhla v žilách. Jak nečekaně zazněl, tak stejně náhle odezněl. Les a okolní hory se znovu propadly do hlubiny noci a ticha.

Zuzina bílým kuželem elektrické svítilny obkroužil tábořiště. Táborová kuchyně a také stany, postavené na travnaté mýtině do půlkruhu, vše bylo v pořádku.

Klid noci nemohl být větší.

Z ohniště, ohraničeného uprostřed volné plochy tábořiště kameny, dosud stoupal neklidný proužek kouře.

Zuzina sestoupil z vyvýšeného strážního stanoviště, položil do místa doutnání suché smrkové větvičky. Stačilo trochu fouknout, plamínek skotačivě probleskl. Nevelkou planinu ozářil kruh hřejivého světla.

Zuzina usedl na kmen stromu, zamyšleně hleděl do plamenů.

Tábořili ve Volavčím údolí. Jako tehdy, kdy se Zuzina jako vlče účastnil letního tábora vůbec prvně. Připadalo mu, že se to stalo docela nedávno, a přece už je to řada let. Všechno bylo pro něho tehdy nové, cesta, zátočina, most, palouk pro táboření, les, okolní hory. Spousta nezapomenutelných zážitků a neopakovatelných dobrodružství.

V průběhu let tábořili na různých místech. Třeba v Divokých horách, u Staré řeky, na Pusté planině a jinde, ale prvně to bylo právě ve Volavčím údolí.

Tábořili tenkrát na mýtině porostlé svěží trávou. Z jedné strany ji ohraničovalo návrší, kterému pro jeho tvar říkali Kozí hřbet. Údolím na protější straně tábořiště jiskřil bystrý tok Stříbrné řeky. Z malé vyvýšeniny za tábořištěm mohli za jasných dnů pozorovat hradbu Beskyd, zamodralé hory lemovaly vzdálený obzor.

Ve Volavčím údolí prožil Zuzina jako člen družiny Vlčat vůbec prvé tři týdny letního tábora uprostřed nespoutané přírody. Některé zážitky se mu vryly nesmazatelně do paměti, pečlivě je také zaznamenával ve svém deníku.

Vedoucí družiny vlčat jednoho dne jmenoval Zuzinu ohnivcem. Ještě docela malý a málo zkušený chlapec měl na starosti přípravu táborového ohně, jeho zapálení a udržování. Věnoval tomuto odpovědnému úkolu celé odpoledne. Nasbíral v okolním lese docela slušnou zásobu suchého dřeva. Ve vyhrazeném prostoru pro ohniště sestavil pagodu. Doprostřed umístil suché klacíky na podpalku.

„Štěstí, že k zapálení táboráku nemusím třít dřívka o sebe,“ utěšoval se.

I to jednou zkoušeli.

„Nikdy nevíte, kdy se vám taková dovednost může hodit,“ nabádal vlčata své družiny vedoucí Dan. „Ocitnete se sami ve volné přírodě, třeba bez zápalek, blíží se noc, je chladno, potřebujete se ohřát, připravit si jídlo. Indiáni a pak i zálesáci dokázali takto rozdělat oheň za jakéhokoliv počasí.“

Ufff! Díky za vynález zápalek.

Jenže se lámaly. Sotva plamínek vyskočil, docela lehounký větřík ho vzápětí uhasil.

Zuzina se trápil. Jen proužek čadivého kouře dokázal vykouzlit, i ten brzy přestal signalizovat jeho zoufalství.

Večer se přiblížil. Nastal čas oživit táborový oheň. Všichni čekali už jen na ten okamžik.

„Na zapálení táboráku musí postačit jedna zápalka,“ řekl Tom, když nějakou chvíli sledoval Zuzinovy neúspěšné pokusy. „Třeba i v deštivém dni. Ukážu ti, jak na to.“

Naloupal plátky březové kůry. Položil na ně stébla suché trávy, nahoru smrkové větvičky.

„Teď to zkus znovu.“

Tentokrát skutečně stačila jedna zápalka. Jakmile plamínky začaly olizovat tenké klacíky, položil na ně Zuzina silnější a pak i nalámané klacky. Už za chvíli táborák vesele plápolal, kruh hřejivého tepla se utěšeně šířil.

O nějaký rok později už byl Zuzina členem oddílu Jestřábů. Do paměti se mu navždy vryl oddílový pokřik: „Jestřábi, Jestřábi, co chtějí, to dokáží!“, vždy zakončený mohutným: „Hurá!“

Táborové noviny KRÁKORY, pojmenované po havranovi, který ve Volavčím údolí pravidelně přelétal nad tábořištěm od Hromové hory na Kozí hřbet a zase nazpátek, vytrvale psal Pony. Každý den, už od časného rána, visely na táborové nástěnce. Určitě je musel psát a kreslit v noci při baterce. Všichni je četli. Kolikrát byl list používáním ošoupaný k naprosté nečitelnosti, nezřídka se některá čísla ztratila. Na štěstí měl Pony originál zaznamenaný a nakreslený také ve svém junáckém deníku, takže KRÁKORY nebyly ztraceny navždy. Větší díl z nich byl posléze přenesen do oddílové kroniky.

Kdykoliv tábořili ve Volavčím údolí, čas od času chodíval mezi skauty hajný Vrbovec. Vyprávěl o lese, o životě zvířat, o keřích a stromech.

„Největší dobrodružství najdete v knize přírody,“ říkával při večerním posezení u táborového ohně. „Ta je otevřená všude kolem vás, na planinách a v lese, také u řeky, třeba i ve městě. Stačí si všímat, dívat se.“

Někdy vzal družinu Jestřábů na procházku lesem. Ukázal jim místo, kde rostl medvědí česnek, naučil je poznávat srnčí stopy a také stopy jelena. Vysvětlil, co je to liščí čarování…

„Když se liška vydá na lov, klade stopy jako podle pravítka pěkně v čáře za sebou, proto čarování. Liščí stopy jsou dobře čitelné zvláště v zimě na čerstvě napadaném sněhu.“

V hlinitém břehu Modré rokle pozorovali ledňáčky z úkrytu mezi keři. Nebylo krásnějšího a povznešenějšího okamžiku, než když povětřím prokmitla jasně zářivá modrá skvrna. Ledňáček se vracel z lovu ke své noře.

„Podívejte,“ šeptal hajný Vrbovec, „v zobáku má malou rybku. Pokud ji drží hlavou dopředu, pak jde krmit na hnízdo mladé ledňáčky. Kdyby měl rybku v zobáku hlavou k sobě, pak ji sám pozře.“

Hajný Vrbovec byl člověk neobyčejně moudrý.

„Každý živý tvor má na tomto světě své místo. Má právo na život. Se smrtí zanikne celý jeho svět.“ A dodal: „Příroda je jako rozevřená kniha. Důležité je umět v ní číst, teprve pak se z ní může člověk poučit.“

Ve Volavčím údolí, už jako skaut a člen oddílu Jestřábů, plnil Zuzina podmínky k získání odznaku Tři orlí pera: zkoušku osamění, půst a zkoušku mlčení. Nebylo snadné je splnit. Když měl vše úspěšně za sebou, řekl mu vedoucí oddílu Jestřábů Tom: „Jen odvážní, stateční a vytrvalí mají právo přišít si na pravý rukáv junácké košile odznak Tří orlích per.“ To bylo pro Zuzinu velké vyznamenání.

Pak jednou navečer zase letěla vlajka na stožár. Táborový oheň plápolal. Míša, Faty, Pedro, Miky, Fredy, Pony, Píďa, Muška, Zuzina, Krásný Lavík, Háček, Hary, Cvrček, Liška, Ostříž, Vydra, Stopař, Mráček, Váša a Míla skládali do rukou oddílového vedoucího skautský slib.

Slibuji na svou čest, jak dovedu nejlépe: milovat svou vlast republiku Československou a sloužit jí věrně v každé době, plnit povinnosti vlastní a zachovávat zákony skautské, duší i tělem být hotov pomáhat bližním.

Vrchovatě naplnění tou velkou chvílí pak mlčky seděli v kruhu kolem ohně.

Náhle, bez výzvy, bez pokynu, kdosi zanotoval první tóny skautské večerky. Přidali se další. Do přicházející noci se nesl tlumený zpěv.

Zapad den, slunce svit vymizel z údolí, z temen hor, odpočiň každý, kdos boží tvor. V lesa klín padl stín, hasne již vatry zář. Svatý mír kráčí z hor. Usíná boží tvor.

Vedoucí oddílu Tom pohlížel z jednoho na druhého. Měl před sebou chlapce mezi deseti a třinácti lety. Podařilo se během letního tábora vnuknout jim myšlenky o řádu a spravedlnosti, poctivosti a pravdě, odvaze a statečnosti? Kdo ví, před jakou zkoušku je život za pět deset let postaví.

Nastal čas večerky.

Poblíž totemu se ještě nějakou chvíli matněly stíny čtyř přátel: Vláďa Čermák, přezdívaný Zuzina, Otto Klein, který neměl rád, když mu říkali Faty, čili Tlouštík, ale jinak mu beztak nikdo neřekl. Nechyběl Ládík Pach, přezdívaný Krásný Lavík, neboť ve skautském kroji mu to velice slušelo. A konečně Quido Němec, zvaný Háček, protože jeho zálibou byla kanoistika. Připojil se Miloš Tvrdý, zvaný Hary. A jako poslední přistoupil Bedřich Golombek, přezdívaný Fredy. Nebylo třeba slov, všichni cítili totéž. Zuzina, kterému pro jeho organizační schopnosti také říkali šéf, napřáhl dlaň, ostatní na ni položili tu svou.

„Přátelství.“

Tam, nedaleko vlajkového stožáru si odpřisáhli přátelství na život a na smrt.

Přistoupil k nim vedoucí oddílu Tom.

„V pořádku, skautíci?“ zeptal se.

„V pořádku,“ odpověděli.

Chtěli si ten slavnostní okamžik uchovat v paměti pro všechny dny svého života.

Když se rozcházeli do stanů, obloha jim sypala do očí přehršle hvězd.

To bylo před léty…

Zuzina na noční hlídce přihodil do skomírajícího ohně několik suchých větviček. Plamínky hned vesele proskočily.

Ještě jednu událost si z tábořiště ve Volavčím údolí připomněl.

Také tehdy na něho připadla noční hlídka. Vůkol hluboká noc. Ani ona nespí. Sotva znatelný větřík syčivě rozezpívá listy stromů. Stín se prudce zhoupne, když noční zvíře proskočí z větve na větev. Náhle a nečekaně se ozvou hlasy nočního lesa a vzápětí utichnou. Stíny jsou hlubší a plné neklidu. Keř napravo od táborové kuchyně jako by se přemístil víc k lesu. Důvěrně známá krajina je najednou docela jiná. Trochu strachu a úzkosti provází každou noční hlídku.

Vysoko nad hlavou obloha poseta hvězdami. Kde se tam všechny berou? Umět je tak spočítat. To nikdo nedokáže.

Obzor náhle zesvětlal. Snad že ještě před dosažením poloviny noci se tam rozhodlo slunce vyskočit nad obzor?

Od jednoho stanu kráčel přes palouk ke strážnímu stanovišti vedoucí oddílu Tom.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

„Jakoby teď v noci vycházelo slunce,“ kývl Zuzina k záři nad hradbou temného lesa.

„Chvíli počkej, pak hned uvidíš.“

Tom se posadil na strážním stanovišti vedle Zuziny.

Nad obzor začal po chvíli vyplouvat obrovský měsíc. Byl právě v úplňku. Neuvěřitelně velká stříbrná mince zalila tichým jasem matného kovu celé tábořiště a okolní les. Magická scéna, jaká se často nevidí.

„Nejsi na hlídce sám,“ kývl vedoucí oddílu Tom k táborovému palouku.

Seděli tam všichni táborníci, tak jak byli v nočním oblečení, jak se právě vykutali z přikrývek a spacích pytlů. Ještě několik posledních ospale klopýtalo. Jako očarovaní hleděli na měsíc, vyplouvající nad horizont.

Když zázrak zrodu měsíce v úplňku byl ve vrcholné fázi, zanotoval kterýsi ze skautů píseň beze slov. Postupně se k němu přidávali další. Zněla tlumeně, podmanivě dokreslovala dění měsíčním světlem prozářené noci.

Lehké zaštěrchání kamínků vytrhlo Zuzinu ze vzpomínek a zamyšlení.

„Střídání hlídky,“ hlásil Ládík Pach, přezdívaný Krásný Lavík, „trochu jsem se opozdil.“

„Nevadí,“ opáčil Zuzina.

Okruh vzpomínek se uzavřel.

Neoblíbená noční hlídka, zvaná psí, pro Zuzinu na tábořišti ve Volavčím údolí skončila. Vrchovatě zaplněná vzpomínkami vůbec nebyla marná.

Obloha zůstávala zachmuřená. Kdepak se měsíc asi toulá? Táborový barometr signalizoval déšť.

„Dobrou hlídku,“ popřál Krásnému Lavíkovi.

Svůj stan měl Zuzina na okraji táborové mýtiny. Nedokázal usnout. Pořád se v myšlenkách vracel do časů, které patřily k těm nejlepším, jež až do té chvíle prožil.

Teď jsou dny přece také nádherné, pomyslel si.

Tábořit s přáteli uprostřed krásné přírody, co víc si může přát?

Otočil se na pravý bok a vzápětí spokojeně oddychoval v hlubokém spánku.

Lesní škola

Ve věku patnácti, šestnácti let už to byli velcí chlapci. Odvážní a plní nadějí do budoucnosti.

V dávné minulosti by v tomto věku byli považováni málem za dospělé muže, kteří přebírali odpovědnost za rodinu a hospodářství. Pokud otec předčasně zemřel, byly na ně mnohdy kladeny takovéto úkoly i v dřívějším věku. Kdežto v prvé polovině dvacátého století byl život dospívajících hochů pořád ještě hrou. Zároveň však i přípravou na život v dospělosti. Na prvé místo bylo kladeno vzdělání. Rovněž i výchova, upevnění charakterových vlastností, spolehlivost, věrnost, pravdomluvnost, čest.

Pokud jde o skauty, součástí koncepce vzdělávání se staly lesní školy.

První se konala v září 1919 v anglickém Gilwell Parku. Mladí lidé se v lesní škole učili praktickým dovednostem, samostatnosti a odpovědnosti. Od samého počátku byly lesní školy koncipovány jako vzdělávání budoucích skautských vůdců.

Toto pojetí lesních škol převzal z Anglie také A. B. Svojsík. V první polovině devadesátých let minulého století mělo vedení Junáka snahu učinit z Lesních škol jakési skautské univerzity, jednou z podmínek účasti na nich bylo absolvovat a úspěšně zakončit vůdcovský kurs.

Lesní škola u Chladné vody byla určena především pro budoucí skautské vůdce.

Tábořiště Slezské zemské lesní školy Chladná voda vzniklo roku 1932. Má zajímavou historii.

Činovníci slezských skautů sice zamýšleli zřídit lesní školu již před uvedeným datem, ale až neklid v oblasti Těšínska a spor s Polskem o toto území je přiměl k činu.

„Slezské pohraničí potřebuje mnoho obětavých a dobře vycvičených skautských vůdců, kteří by republice vychovali statečné hochy, strážce naší samostatnosti,“ zvažovali.

Byly to nejen územní požadavky Polska na oblast Těšínska. Celkově byla situace v té době ve střední Evropě neklidná. V sousedním Německu propagovala nacionální strana militarismus, otevřeně hlásala šovinismus, antisemitismus a prosazovala rasové zákony. Program plný zloby a nenávisti dostal volný průchod v roce 1933, kdy byl říšským kancléřem jmenován Adolf Hitler. Už krátce po svém jmenování zavedl v zemi fašistickou diktaturu a koncentroval veškerou moc ve svých rukou. Nijak se netajil tím, že jeho rozpínavosti stojí v cestě především Československo.

Slezští junáci přišli s myšlenkou na zřízení lesní školy za bratrem náčelníkem Antonínem Františkem Svojsíkem, profesorem tělocviku v Praze, který používal přezdívku Benjamin. Ten s jejich návrhem souhlasil. Teď šlo jen o to najít v Beskydech pro lesní školu příhodné místo.

Stalo se u ostravských turistů, osamělých trampů a také skautů tradicí, že na prázdniny a také na víkendy s oblibou zajížděli do Beskyd. Z Ostravy to nebylo vlakem do Frýdlantu nad Ostravicí daleko. Do obce Ostravice, rozložené na úpatí Lysé hory, to bylo už jen několik kilometrů vláčkem, kterému básník Petr Bezruč, jenž v těch místech rád trávil letní dny, říkával slimák. Odtud procházeli pěšky polními a lesními cestami kolem horského potoka Satina do hlubokých údolí, nebo strmými cestami až na vrchol Lysé hory.

Problém byl, kde tam zřídit lesní školu? Na úpatí masivu měly své místo polnosti a pastviny. Na strmých svazích hory se rozprostíraly rozsáhlé lesní plochy. Jen lesníci znali vzájemné propojení někdy sotva znatelných cest. A ještě osamělí trampové. Také někteří junáci, kteří se vydávali do Beskyd na výpravy.

Pouhá znalost lesních cest, pěšin, chodníků a některých mýtin nedostačovala ke zřízení lesní školy. Místo by mělo poskytnout dostatečný prostor pro postavení stanů, bezpečné místo pro táborový oheň. Nemůže scházet zdroj vody: pramen, studánka, voda pro vaření a také pro osobní hygienu. Mělo by to být místo dosti vzdálené od civilizace, nejraději skryté, které nelze lehce objevit, a přesto poměrně snadno dostupné. Kde takové v horách nalézt? V oblasti Lysé hory buď jdeš do svahu, nebo se svahu. Málokde je rovinka. Pokud přece, pak zpravidla ne větší, než na postavení jednoho stanu. Voda sice prýští ze svahů na mnoha místech, přesto je ve většině případů obtížně dostupná.

Přece se nakonec takové místo nalézt podařilo.

Vlk samotář, přezdívkou Osamělý Havran, který by udělal pro skauting nevím co, ale přesto nejraději odcházel do hor sám, jednoho jarního dne při poradě vedoucích činovníků řekl: „O jednom vhodném místě pro lesní školu bych věděl.“

Byli zvědaví, kde asi. Znali ty hory z vlastních početných výprav dosti podrobně. Pravdou je, že Osamělý Havran se mohl při svých výpravách dostat do horských zákoutí, která jim zůstala utajena.

Celí netrpěliví se vypravili prozkoumat svahy Lysé hory hned o nejbližší neděli. Sotva lesní cestou a pak málo znatelnou pěšinou dorazili na místo, které do té doby znal jen Osamělý Havran, hned na prvý pohled věděli, že prostor kolem jezírka, které Osamělý Havran pojmenoval jako Chladná voda, je pro zřízení lesní školy přímo ideální.

„Skvělé!“ jásali. „Jak jsi tohle skryté místo objevil, bratře?“

„Náhodou,“ odpověděl Osamělý Havran podle pravdy. „Je to srdeční záležitost, ale rád se toho skrytého lesního zákoutí vzdám ve prospěch skautského hnutí.“

Rozhlíželi se po přibližně padesát metrů široké a celkem rovinaté plošině. Nedaleko vyvěral ve svahu pramen čiré vody. Na opačné straně se mezi kmeny smrků zrcadlila klidná hladina jezírka, dost velkého na osvěžení, koupání i plavání.

„Jen ta voda mi připadá poněkud studená,“ pročechral Vadim dlaní až dosud klidnou hladinu jezírka. „Kolik může mít stupňů?“

„Ne víc než deset,“ upřesnil Osamělý Havran. „V tuhé zimě o trochu méně. Prostě – Chladná voda,“ zasmál se.

Mýtina se rozprostírala uprostřed smrčiny, výhled z ní byl na Lysou horu. Lepší místo si přát snad ani nemohli.

„Tady je místo pro táborový oheň,“ ukázal vlk samotář Osamělý Havran na mělkou prohlubeň ohraničenou kameny, kde obvykle zažíhal suché větve a udržoval ne příliš velký táborák. „Po okrajích planiny je dostatek volné plochy pro stany, další jehlany je možné postavit třeba i poblíž jezírka.“

„Je to výborné,“ souhlasil Vadim.

Obcházel lesní plošinu, prohlížel si ji ze všech stran. Nezdálo se mu snad něco?

„Což někde tady postavit docela malý srub?“

Osamělého Havrana nepřekvapil, jako by s takovou možností počítal.

„Pokud srovnáme tento mírný svah,“ označil prostor před platanem javorolistým, „pak vznikne ideální místo pro srub.“

Měl pravdu.

Stavbu srubu zahájili neprodleně. Desky a potřebný stavební materiál dopravili do blízkosti tábořiště pomocí koňského potahu. Poslední úsek úzkým lesním chodníkem odnesli materiál v rukách a na zádech.

Srub v délce přibližně dvaceti metrů a šířce pěti metrů stál na jižním okraji mýtiny. Hned za vstupními dveřmi měl malou kuchyňku a klubovou místnost. Zadní část vyhradili pro spaní. Snad i dvacet lidí by se tam vměstnalo. Okraje srubu a celou rovinku olemovali hrubými kameny. Řečiště pro vodu svedli od pramene mělkým korytem podél srubu, tam potůček přemostili lávkou z nařezaných kulatých kmenů mladé smrčiny, dál voda proudila po mírném svahu a sytila jezírko studenou pramenitou vodou.

Ideální místo! Dostatečně vzdálené od lidských obydlí. Lesnaté prostředí. Vzduch provoněný jehličím a pryskyřicí. Mezi kmeny smrkového porostu a povislými větvemi probleskovala hladina jezírka. Mělo tvar obdélníku, rozměr přibližně dvacet na patnáct metrů. Hloubka asi metr a půl. I v nejparnějším létě zůstávala voda v jezírku studená. Ponořit se do ní a zaplavat si předpokládalo otužilost i určitou dávku odvahy.

„Tento strom,“ pohladil Vadim kmen platanu javorolistého, který se tyčil na okraji srubové plošiny, „nechť je na věčné časy symbolem našeho usilování.“

Tak vzniklo tábořiště Slezské zemské lesní školy Chladná voda.

V předvečer šestého srpna roku 1932 usedlo u zahajovacího táborového ohně lesní školy u Chladné vody dvacet bratří skautů z celého Slezska.

Lesní škola u Chladné vody pokračovala v roce 1937 a 1938.

V roce 1938 byl jejím absolventem také Vladimír Čermák, skautskou přezdívkou Zuzina.

V následujících letech se srub u Chladné vody stal ostravským junákům místem důvěrně známým, využívali ho ke vzájemným schůzkám a jako záchytný bod pro pobyt v horách.

Tábořiště u Chladné vody sloužilo za války odbojovým skupinám v Beskydech jako mrtvá schránka k předávání zásob a informací a také jako místo, kde se prováděly porady a výcvik odbojových skupin. Na tábořišti u Chladné vody se 31. března 1945 uskutečnila poslední společná schůzka ostravských junáků. Tady domlouvali odchod do beskydských lesů se záměrem spojit se s partyzány a provádět záškodnické akce proti okupantům.

Během lesní školy byli skauti ubytováni jak ve srubu, tak i ve stanech, uspořádaných v půloblouku na okraji mýtiny.

Hned v úvodu desetidenního cyklu řekl vůdce lesní školy, skautskou přezdívkou Vadim.

„Sice jsme mezi vámi jako instruktoři, ve skutečnosti se v lesní škole jedná o systém vzájemné výchovy a vzdělávání. My budeme učit vás tomu, co známe a umíme, zároveň se přiučíme vašimi zkušenostmi a dovednostmi.“

A pokračoval.

„V prvé řadě jde o soužití s přírodou a přírodním prostředím,“ zdůraznil. „Právě to ovlivňuje myšlení člověka. Také vždy usilujeme o to, aby vztahy mezi bratry skauty byly vřelejší. Nechceme se vyhýbat současné době plné technických novinek, nemíníme ji ignorovat, ale usilujeme vytvořit i jiné hodnoty, zejména v oblasti duchovní. Čest, věrnost, odvaha, statečnost – to jsou vlastnosti, které má junák ve svém erbu.“

Když o deset dnů později lesní skautská škola u Chladné vody skončila, měl Vadim vážnou tvář.

„Odteď máte právo nosit na krku šátek šedé barvy, který má v zadním cípu našitý lesoškolský znak v podobě tří teepee. Naučili jste se soužití s přírodou. Prohloubili jste navzájem bratrské vztahy. Stali se z vás plnoprávní občané Československé republiky. Veďte dobře smečky vlčat a roje světlušek. Naučte tyto děti poznávat vše, co v nich doopravdy je, aby uměly nezištně pomáhat druhým, aby byly připraveny na budoucí život. Nikdy nezapomeňte dodržovat skautské zákony, především že skaut je pravdomluvný, věrný a oddaný, prospěšný a připravený pomáhat všem. Že je přítelem a bratrem každého skauta. Že má vůči přírodě otevřené srdce. Ctí rodiče a váží si skautských vůdců.“

A po malé odmlce dodal.

„Po celý život mějte uložen ve svém srdci skautský slib.

„Slibuji na svou čest, jak dovedu nejlépe: milovati vlast svou, Republiku Československou, a sloužiti jí věrně v každé době, plniti povinnosti vlastní a zachovávati zákony skautské, duší a tělem býti hotov pomáhati bližním.“

Když skončil, obcházel jednoho po druhém, s každým si stiskl ruku, tu levou, která jde od srdce.

Vysoko na obloze planuly hvězdy gigantickým ohňostrojem.

Táborový oheň zvolna dohoříval, ale nikdo neodcházel.

„Tento okamžik si budu pamatovat po celý život,“ pomyslel si Zuzina.

Povětřím zakroužil netopýr.

Na okraji mýtiny znehybněla srna, chvíli sledovala mlčenlivý kruh kolem skomírajícího ohně. Pak stejně tiše, jak přišla, také odešla, zmizela v černavé hlubině usínajícího lesa.

Teprve v tomto okamžiku den končil.

Lesník Jindřich Kobylka vypráví

Zase jednou Zuzina a jeho přátelé, junáci prvého ostravského oddílu skautů, tábořili ve srubu u Chladné vody.

Neuplynuly ani dva dny, kdy rozbalili batohy a ubytovali se, když mezi ně zavítal lesník Jindřich Kobylka, jak to čas od času dělával. U nohou se mu držel jeho lovecký pes Raf se srstí pokrytou hnědými skvrnami. Lesník vešel na mýtinu v pozdním odpoledni, spíš navečer. Letní slunce dosud viselo nad špičatými vršky smrků. Hladina nedalekého jezírka se už zklidnila po odpoledním vodním dovádění při koupání. Příjemná pohoda letního podvečera přímo vyzývala posedět u nevelkého ohně a vyprávět nebo se do vyprávění zaposlouchat.

Lesník Kobylka si udělal pohodlí na kmenu padlého stromu, jeho lovecký pes Raf ulehl do prohřáté trávy.

Chlapci už byli po večeři, přesto hostu nabídli něco k zakousnutí. Co jiného než zálesácky krajíc chleba a na prst tlustý plát slaniny.

„To mi připomíná mého dědu,“ smál se lesník Kobylka. „Také se zabýval myslivostí. Tohle zelené řemeslo už máme třetí generaci v krvi. Pamatuji se, že kdykoliv děda odcházel do lesa, byla to výprava na celý den nebo i na celou noc. Někdy zůstával v tom svém zeleném království třeba i dva nebo tři dny. Pokaždé si balil do papíru pořádný kus chleba a k tomu málem stejně velký kus slaniny. Na pití si nebral nic. Tvrdil, že mu studánky ve zdejších horách poskytnou víc vody, než dokáže vypít. Jenže,“ a lesník Kobylka se krátce zasmál, „všiml jsem si, že do jedné z mnoha kapes batohu schovává láhev s čirou tekutinou. Oč jde, mi objasnila babička. Pálenka je pro dědu něco jako benzín do motoru auta, prozradila. Takže jsem věděl, že dědu sice napájí horské studánky, ale pro každý případ se jistí sklenkou pálenky. No, dožil se málem sta roků. Ještě v devadesáti běhal s flintou po těchto kopcích docela svižně, často jsem mu ani nestačil.

Pokaždé mi radil, co a jak s lesem. A také mi předával chytristiku, kterou za léta pobytu ve zdejších horách získal, třeba jak se chovat při lovu zvěře, jak střílet, kdy střílet a z čeho střílet.“

„Máte hodně loveckých trofejí?“ zajímal se Milan Rotter.

„Plnou hájenku,“ přikývl lesník. „Panímáma hajná hrozí, že už konečně mne s tím haraburdím vystěhuje. Jenže většina trofejí je po dědovi, a také po otci. Vážím si jich málem víc než těch svých.“

Kousek na kmenu stromu lesník poposedl, aby měl větší pohodlí.

„To se má tak. Mladý myslivec střílí jako umanutý. Pálí po všem, co se kde v lese hne a co mu přijde na mušku. Později už zvažuje, co střelit a co ne. A když konečně dospěje, víc se ohlíží, jak se lesu a zvěři daří. Krásného jelena, korunovaného čtrnácteráka, střelí lovec jen jednou. Těší se trofejním parožím. Ale pak zjistí, že tomu nádhernému zvířeti už nikdy život nevrátí.“

„Jsou to jenom smutné příběhy z lesa o životě a smrti?“ zeptal se Zuzina.

„Zdaleka ne,“ potřásl lesník hlavou. „Každý myslivec má radost z vydařeného lovu, proč to nepřiznat. Člověk je koneckonců prvotně lovec, lov jemu i jeho rodině poskytoval obživu. Smutné je, když v lese řádí bezohledný pytlák. Ten kolikrát zle zvíře dokaličí. Na nic nehledí, ani jestli se jedná o chovný kus nebo je srna březí. Nehledí při špatně umístěné střele ani na trápení zvířete, než v bolestech zhasne. To jsou opravdu smutné chvíle, když někde v lese objevím zbytečně zahubenou a nedohledanou zvěř.“

Lesník si musel přetřít dlaní oči, aby ošklivou vzpomínku zaplašil.

„Zvířata žijí podobně, jako je tomu u lidí. Mají své starosti, trápení, ale také své radosti. Jednou se mi poštěstilo pozorovat na prohřáté mezi skotačení mladých lasiček. Zažitá představa je, že se jedná o krvežíznivé tvory a chladnokrevné zabijáky. Ale ta mláďata se tam na mezi naháněla, kutálela, schovávala. Hned se rozprchla, pak zase z nich bylo jedno klubko, jako to dělají lidské děti. Nemohl jsem se od té podívané odtrhnout.“

A dodal.

„Zvířata mají oproti lidem jednu výhodu. Žijí právě tím okamžikem, který je. Nepřemýšlejí o tom, co bylo, o tom, co bude. Starost mají jen o to, jak a kde si obstarat potravu. A když jsou sytá, zalehnou do vyhřáté jamky, spí, celý svět jim může být šumafuk. Někdy se jim v tom spánku i něco zdá, určitě. Můj lovecký pes Raf, když ho někdy pozoruji, jistotně ve spánku běží po stopě zvěře nebo hlásí zalehlého zajíce. Kňučí, poškubává nohama. Jednou dokonce uprostřed spaní vyskočil a hlasitě zaštěkal – a pak se udiveně ohlížel, co se to děje. V tom mají zvířata oproti lidem výhodu, netrápí se tím, co bylo, a ani tím, co teprve bude.“

Lesník Kobylka s chutí spořádal krajíc i slaninu. Zapil tábornickým čajem. Všechno pochválil. Pak, když si hřbetem dlaně otřel rty, pokračoval ve vyprávění.

„Všelijaké příhody by vám mohla vyprávět také paní hajná. Třeba s všetečnými plchy. Darebáci to jsou. Všude vlezou, všechno musí prozkoumat, všecko ochutnat. A nepomůže v hájence bednit každou spáru, každou skulinu, vždycky si najdou cestu, všude se dostanou. Prostě neposedy! Třeba o půlnoci se rozhodnou hryzat na půdě nějakou desku. To pak dřevěná hájenka drnčí, někdy až do rána, než je to přestane bavit. Člověk se na lůžku převaluje, oko nezamhouří. Jednou chtěla paní hajná zatápět ve sporáku, otevře u pece dvířka, vyskočí z nich jeden plch a hned za ním druhý. Dostali se do kamen komínem a cestu zpátky už nenašli. Paní hajná mohla mít z leknutí smrt.“

A lesník Kobylka se té příhodě zasmál.

„Hájenka stojí na palouku. Jednou za pěkného letního dne, jako je ten dnešní, všechna okna dokořán, kolem les, pohoda. Paní hajná připravuje sváteční oběd. Najednou jí ruce znehybní a tiše povídá: Podívej. Pohlédnu do okna. Pár kroků od myslivny stojí na palouku srna a dívá se, co děláme. Pes Raf zůstal nehybně uprostřed kuchyně a hledí na srnu, ani neblafnul. Prostě sváteční pohoda.“

O slovo se přihlásil Quido Němec zvaný Háček.

„Chodíme po zdejších horách a ještě nikdy jsme neviděli srnu ani jelena. Jsou tady vůbec?“

„Když jsem dnes přicházel sem k vám, objevil jsem stopu jelena, hned tady u jezírka,“ přikývl lesník Kobylka. „Takže sami vidíte, že srny, srnci, jeleni i laně a další zvířata ve zdejších horách žijí. Kolikrát blízko vás, ale nevidíte je, protože se neumíte dívat. Také je ovšem třeba vědět, kde je hledat.“

Odkašlal si a po chvíli pokračoval.

„Zvířata jsou v lese doma, les je jejich domovem. Proto vyhledávají místa, kde se jim dobře žije. Srnčí je zvěř stálá. A když si třeba srnečka oblíbí některé místo, kde je dost pastvy, voda, kde se může skrýt, odpočívat, kde se cítí dobře, tam zůstane. To jeleni jsou větší tuláci. Nějaký čas se pěkný jelen zdržuje třeba na Butořance, o týden později ho zahlédnu na Lukšinci. Toulá se po úbočí Lysé hory a někdy si odskočí třeba i na Travný. Někteří jeleni se zatoulají až na Slovensko – a slovenští jeleni třeba zase k nám.

Takový jelen někdy obejde celé hory, takže o měsíc později uvidím starého známého znovu na Butořance.

Jelení zvěř nemá ráda vítr, stahuje se na závětrné mýtiny, do lesních houštin, kde mají klid. V zimě za velkých mrazů se jelení zvěř s oblibou přesouvá na jižní svahy a do nížin, kde je tepleji a potrava v krmelcích i pod sněhem přístupnější. Za horkého léta zase hledají chládek na severních svazích.“

„Máte nějaký zážitek s jeleny?“ vyzvídal Faty.

„Takový mám každým rokem, zvláště v období jelení říje v září a říjnu,“ přikývl lesník Kobylka. „To je nejkrásnější čas myslivcova roku. Některý podzim, když se říje vydaří, je slyšet jelení troubení, mrmlání a ryčení na celé údolí. Jednoho podzimu, mrazík už stříbřil trávu na lesním palouku vysoko v horách, byl jsem té slavnosti podzimu bezprostředně přítomen. Usedl jsem v dobře postaveném posedu na okraji lesa. Dole otevřená mýtina, měsíc v úplňku. Scéna jako naaranžovaná v Národním divadle při představení za účasti prezidenta. Statný jelen, král zdejších hor, sbíjel laně, sháněl je do houfu, střežil své stádečko. Mrouskal a vydával hrdelní ryk. Od nozder mu šly v mrazivém povětří při každém vydechnutí dlouhé šlojíře bílé páry. To už se poblíž ozývali mladí jeleni pochtívači, ale neměli odvahu postavit se přímo hlavnímu jelenovi. Ten na jejich nedomrlé výzvy odpovídal rykem, až naskakovala husí kůže. Trhal parožím travnaté drny, kopyty drásal zem, odbíhal k okraji lesa a znovu se vracel.

Až po delší chvíli se mu postavil přibližně stejně statný jelen. Vystoupil ze stínu, skláněl rozvětvené paroží a zase je zvedal vysoko. Souboj byl na spadnutí. Pak oba soci sklonili hlavy. Paroží při nárazu zachrastilo, jako když se bourá stodola. Zase povolili, couvli a znovu. Na prvé pohlédnutí měli síly vyrovnané, přece byl vyzyvatel o poznání slabší a méně zkušenější. Při jednom úskoku se postavil bokem a hlavní jelen ho zasáhl hrotem paroží do citlivého místa. Bylo rozhodnuto. Vyzyvatel ustoupil, couvl, vytratil se v lese. Taková podívaná se vydaří jen málokdy. Prostě nádhera!“

„Jaký to je pocit, vystřelit na jelena, způsobit mu smrt?“ zeptal se Zuzina. „Přece jen – je to živý tvor.“

„Člověk, přesněji myslivec, je především lovec. V pravěku, pokud by se nenaučil lovit volně žijící zvířata, která ho svými rozměry i váhou mnohdy zdaleka převyšovala, možná by podnes živořil někde v ústraní při sběru semínek. Lovec nemá na nějaký sentiment čas ani myšlenku. Pokud přijde ta chvíle, kdy lovec na zvíře zamíří a má prst na spoušti, nemá jinou volbu.

Otázka je, co pak. Civilizovaný člověk vzdá ulovené zvěři poslední poctu. Je v tom úkonu gesto, kterým vyjadřuje určité soucítění s uloveným zvířetem. Vzdává mu čest. Následuje další ceremonie, je to přímo obřad. Přijede koňský povoz. Lovci společnými silami ulovené zvíře naloží. Cestou z hor a z lesa jelen jako by se naposledy díval na svůj revír, na to své lesní království. To jsou pro lovce chvíle nezapomenutelné.“

„A co velké šelmy?“ zeptal se Milan Rotter.

Lesník Kobylka se zamyšleně usmál a potřásl hlavou.

„Lhal bych, pokud bych tvrdil, že jsem za celou dobu, kdy v těchto lesích a horách sloužím, ani jednu velkou šelmu neviděl. Ale pokaždé jen na malou chvíli, vždycky je to náhoda. Je tomu opravdu tak. Zatímco na jezevce jsem mohl kolikrát doslova šlápnout, ostražitou a vychytralou lišku jsem několikrát natrapíroval ve spánku pod vyhřátou mezí. Zajíc mi při jednom lovu proskočil rovnou mezi nohama. Ztracené a opuštěné srnče jsem vychoval a později, kdy už dospělé žilo mezi svými v lese, pořád se ke mně hlásilo. Nic netušícího jelena jsem málem mohl pohladit z posedu po hřbetě. Velkou šelmu jsem v těchto horách a lesích skutečně nepotkal. Ale jsou tady. To se pozná podle stop a podle pobytových znaků. Rys je v této divočině stálý. Má svůj revír v divoké a drsné krajině na Jestřábí. Tam jsem objevil strženou srnu a poblíž rysí stopy. Jednou jsem ho dokonce zahlédl na krátký okamžik dalekohledem. Vlci a medvědi sem čas od času přetahují ze slovenské strany. Pokud jde o medvěda, viděl jsem jeho stopy v blátivé hlíně, také podrápanou kůru stromů, rozvrácené trouchnivějící pařezy a převrácené velké kameny, kde hledal brouky, larvy a podobnou žoužel, ale na vlastní oči, a ani pomoci dalekohledu jsem ho nezahlédl.

U vlků jsem měl jednu zimu trochu víc štěstí. Na Kobylance jsem na jednom návrší zahlédl jakýsi pohyb. Přemrzlý sníh se tam prášil, jako když si hrají malé děti, které se kutálejí v závějích. Teprve pomocí dalekohledu jsem viděl, že tam skotačí vlci. Tři nebo čtyři, při tom jejich neustálém pohybu jsem je nedokázal spočítat. A netrvala ta podívaná dlouho. Největší vlk najednou odskočil za hřeben, vzápětí za ním zbylí. Měl jsem po představení. Trvalo snad půl minuty, možná minutu, ne víc. Nikdy později jsem už na vlky štěstí neměl.“

Krásný Lavík přihodil na skomírající oheň několik suchých smrkových klacíků. Oranžové plamínky ozářily v přicházejícím šeru tváře přítomných.

„Jsou chvíle, kdy se navzdory současným technickým vymoženostem pořád cítíme nejvíc doma právě uprostřed volné přírody,“ řekl lesník Kobylka tichým hlasem. „Jako malý chlapec, třebaže z hájenky na samotě a uprostřed lesů, jsem utíkal z domu. Zůstával jsem ve volné přírodě dva nebo i tři dny. Pozoroval jsem zvířata. Přespával jsem pod vývratem, někdy v mladé smrčině, po krmelcích. Nikdy jsem se necítil být osamocený. Nikdy ztracený. Naopak vždy volný a svobodný. Pokaždé jsem spolehlivě našel cestu domů.“

A dodal.

„Víme, vy to víte také, člověk je součástí přírody. Nemůže se od ní oddělit, přetvořit ji, třeba zničit. To jako by zničil dům, ve kterém chce žít. Pokud si toto uvědomíme a začneme se k přírodě chovat s náležitou úctou, pak máme naději prožít dobrý a naplněný život.“

Chlapci dlouho hleděli za lesníkem Kobylkou a jeho loveckým psem Rafem, dokud se oba nevytratili v šeru večerního lesa.

Následoval okamžik tichého zamyšlení. Čas k zaznamenání některých myšlenek do skautského deníku. Chvíle, kdy přicházející noc pozvolna zapudí denní světlo, kdy oblohu ovládnou hvězdy – a prostor lesního palouku zaplní blikotavá světélka svatojánských mušek.

Tehdy má čas docela jiný rozměr.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Statečná srdce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.