Obsah

Předmluva 5

Viktoriánské dětství 8

Nové století 23

Edwardiánská idyla 34

Mladá dáma je uvedena do společnosti 48

Neklidná romantička 59

Svatba v rodině 72

Zvláštní námluvy 78

Partnerství začíná 96

Nový život 110

Válečná léta 120

Dívčí skauting 128

Příchod míru 137

Pax Hill 144

Indie 155

Dvojí zápřah 163

Uznání 178

Střídavě oblačno 187

Cestování 204

Smrt hrdiny 219

Sama 230

Nová výzva 240

Velvyslankyněse zvláštním posláním 256

Podzim života 269

Můj konec je můj začátek 282

Poznámka překladatelky 294

Návštěva Lady Baden-Powell 295

Předmluva

Autobiografie Zrcadlo mého srdce vyšla poprvé během života Olave Baden-Powellové. Nyní je tento romantický příběh vydáván znovu a mne těší, že mohu napsat předmluvu, doplňující její životní příběh.

Poslední kapitola této knihy je nazvána „Můj konec je můj začátek… – léta od roku 1963 do současnosti“, což je souhra náhod, protože v roce 1963 jsem se provdala za Roberta Baden-Powella, vnuka Olave.

Protože její zdravotní stav vzhledem k onemocnění cukrovkou nebyl dobrý, cítila Olave, že musí splnit poslední úkol ve veřejném životě. Báječná a ohleduplná pomocnice, paní Monica Hortonová, a laskaví přátelé pomáhali členům rodiny starat se o ni v paláci Hampton Court. Když bylo zapotřebí najít něco trvalejšího a lepšího, Robert objevil dobře zavedené sanatorium v oblasti Guildfordu, a po jedenatřiceti letech pracovitého a šťastného života v Hampton Court Palace se Olave přestěhovala do Birtley House v Bramley. Zde, v krásném velkém pokoji vybaveném jejím vlastním nábytkem a obrazy a s výhledem do zahrady a okolní krajiny pan Whalley dohlížel na to, aby se jí dostalo péče, kterou potřebovala. Opět bydlela v místě, které se nacházelo na hranicích mezi Surrey a Hampshirem jako v Pax Hillu, a těšila se z toho, že ji vzali autem na výlet do této jí tak známé krajiny. Přátelé ji mohli i nadále navštěvovat a i když ráda hovořila o minulých časech, o činnost skautů a skautek po celém světě se stále velice zajímala.

První narozeniny Olave v novém domově byly ozvláštněny skutečností, že paní Helvi Sipilä, bývalá členka Světového výboru, asistentka generálního sekretáře Spojených národů, jí ukázala medaili (United Nations Ceres Medal) s jejím portrétem.

Mezi závazky, které na sebe mohla v těchto posledních letech vzít, bylo jedno setkání v září 1975, kdy se v ústředí Commonwealthu v Londýně, oblečena v kroji, sešla při čaji s činovnicemi Asociace skautek. Seděla na kolečkovém křesle a každého, kdo vešel do konferenční síně, pozdravila podáním ruky a osobním oslovením. Podobně navštívila nové ústředí Asociace skautů, vybudované v červenci 1976 vedle Baden-Powell House v Londýně. V tomtéž roce se konalo padesáté setkání v Gilwellu, což je výcvikové středisko Asociace skautů v Epping Forestu. Pro dva tisíce mužů a žen shromážděných k pobožnosti představovala přítomnost Olave Baden-Powellové krásný zážitek. Radostně ji přivítali a ona odpověděla dojímavou a inspirující řečí, jež jim dala pocítit společné úsilí v duchu přátelství.

Pro rozhlasové vysílání BBC natočila sérii pořadů Zamyšlení pro tento den, a také nádherný rozhovor s vedoucí malých skautek – světlušek, Patricií Greenovou, pro televizní pořad Jim to zařídí.

V únoru 1977 slavila Olave osmdesáté osmé narozeniny. V sobotu 25. června zůstala v posteli, nechtělo se jí vstávat. Hovořili jsme o přátelích a šťastných dobách. V šest hodin večer jsem odešla, aby mohla povečeřet. V půl desáté ji noční sestra našla spící a za hodinu odešla na věčnost.

Pohřební obřad za Olave se konal v malém kostelíku v Bentley a její popel odvezli do Keni, kde byl obřadně uložen v hrobě jejího milovaného manžela. V září se členové Asociací skautů a skautek z celého světa shromáždili ve Westminsterském opatství v Londýně, aby při bohoslužbě vyjádřili dík za její život a příklad. Slunce prosvítalo barevnými skly oken a vysoko nad opatstvím vlála vlajka Světové organizace skautek k poctě své náčelní.

Patricie Baden-Powellová

1. kapitola

Viktoriánské dětství

léta 1889–1898

Velká proudová letadla nad hlavou vzlétají každé dvě minuty z letiště v Heathrow. Tři zájezdové autobusy odjíždějí po cestě z bran paláce, parkoviště je plné. Návštěvníci ze všech koutů země, turisté z ciziny, školáci jdoucí za sebou v nepravidelných zástupech, skupinky vážně vypadajících cizinců s knižními průvodci a fotoaparáty. Tisíce návštěvníků jdou po štěrkovém příjezdu kolem galerie soch, znázorňujících heraldická zvířata královny Alžběty II., a pod obloukem na první nádvoří.

Někdy, pokud přeruší vnímání historie, která je obklopuje, a pokud nastane chvilička ticha mezi letadly, se mohou podivit klapotu mého psacího stroje, který je slyšet z otevřeného okna v prvním poschodí.

Ačkoli je mi už třiaosmdesát, nejsem tak starobylá jako Hampton Court Palace, kde je můj domov, ale mé začátky spadají do doby, která je dnes historií.

22. února 1889

Královna Viktorie už byla dvacet osm let vdovou, stáhla se do svého smutku v soukromí Osbornu. Mám pochopení pro její zármutek, sama trpím dokonce delším odloučením od svého milovaného manžela. Rozumím její touze uzavřít se a hýčkat svůj pocit neštěstí v soukromí, tak jako i já sama jsem se o to pokoušela, když zemřel můj milovaný Robin (Robert Baden-Powell). O jak velké štěstí bych byla přišla, kdybych nectila jeho přání, abych pokračovala v práci, kterou začal on.

1889. V búrských válkách nastalo období klidu. Můj budoucí manžel, v té době pouhý kapitán Baden-Powell, výkonný vojenský sekretář generála Smythe v jižní Africe, trávil svoji krátkou dovolenou na lovu slonů.

Doma v Anglii byl ministerským předsedou konzervativec lord Salisbury. Jedno z jeho mnoha krásných sídel, zámek Cranborne, se stal mým domovem jen o pár let později. Labour Party ještě tonula v porodních bolestech, bylo to jedenáct let předtím, než se její první dva členové dostali do parlamentu.

Onen významný socialista, George Bernard Shaw, vydal své Fabiánské eseje, ale ještě nenapsal žádnou divadelní hru. Vyšla první kniha skotského spisovatele J. M. Barrie – A Window in Thrums. Beatrix Potterová ještě ani nezačala psát své nádherné pohádky. Standardní daň z příjmů činila šest pencí z libry. Prvotřídní kuchař dostával 50 liber ročně a domácí služebnictvo jen 16 liber. V této zemi ještě neexistovaly automobily a jenom několik málo jich bylo v cizině. Nebyly ani motocykly, ani letadla, vysavače, biografy. A trvalo ještě dalších devět let, než Marconi vyslal a přijal první bezdrátové signály přes kanál La Manche, ale už více než dva roky tu byly noviny psané revolučním stylem – Daily Mail lorda Northcliffa, které stály půl pence. Byla to doba, kdy lidé měli spoustu volného času, kdy vzdělaní lidé četli a psali více, než tak činí dnes. Já sama jsem si denně psala zápisky do svého deníku od prvního dne 20. století.

Toto se přihodilo Olave St. Clair Soamesové v roce 1900 v zámečku Cranborne, Salisbury (napsala jsem si sebevědomě 1. ledna 1900). Matka nás minulou noc probudila ve dvanáct hodin, abychom si poslechli kostelní zvony, které odzváněly minulému století a vítaly nový rok a nové století. Tlumené zvonění je nezapomenutelným zážitkem.

Ještě mi nebylo jedenáct let a teď se usmívám, když obracím stránky maličkého diáře se zlatou ořízkou, o rozměrech dva a půl krát dva palce, s nápisem Olave vytlačeným zlatým písmem na červené kožené vazbě. Kostrbaté a neuspořádané písmo zaznamenává pro mne důležité události jako:

15. ledna – vylíhla se dvě holoubata.

8. února – nezvládnu dvojitý přeskok přes švihadlo.

14. března – hodina kreslení. Nenávidím to.

23. března – deklamace. Recitovala jsem docela dlouhou báseň „The Little Quaker Sinner“ a také „A Smack in School“. Moc ráda recituji.

Nicméně i když se mohu vrátit k těmto dětinským záznamům, abych si osvěžila paměť na události, místa a pocity, musím se vrátit k deníku mé matky, abych viděla dávné i předešlé roky z vlastní perspektivy.

Matčina kniha je masivní svazek, psaný rukou na silném papíru lemovaném ozdobnými okraji a svázaný do měkké safiánové kůže. Je to láskyplné dílo, bohatě ilustrované fotografiemi a půvabnými malými akvarely, malovanými mým otcem. Maminka všechno třikrát zkopírovala, jednou pro moji sestru Auriol, jednou pro bratra Arthura a jednou pro mne. S blahosklonností mých -nácti let jsem v roce 1904 napsala: „Matka celé toto léto popisovala svůj život. Jak milé, zábavné a dojemné.“ A teď jsem vděčná za to, že matka napsala tuto knihu pro své děti, protože hodně osvětluje její povahu a následně i můj vlastní život a vychování.

Moje matka (či Muz, jak jsem ji vždy nazývala) byla rozená Katharine Hillová, ačkoli ona dávala přednost výslovnosti „Kath’rine,“ aby se odlišila. Vystopovala své předky až do pozdních let patnáctého století ke jménu Crichton of Ruthven. Jeho pravnuk George byl králem Karlem I. v roce 1633 jmenován prvním hrabětem z Kinnoulu. Pravnučka sedmého hraběte, Amelia Auriol Hay Drummondová, se provdala za arcijáhna Wilkinse z Nottinghamu. Moje matka byla jejich vnučkou. A odtud pochází jméno mé sestry Auriol.

Matka byla velká krasavice a vědoma si tohoto faktu, byla silně afektovaná. Vzpomínám, že i když se šla jen projít a promluvit si s jedním ze zahradníků, nasadila si široký zdobený klobouk a rukavičky. Měla svůj styl oblékání a celý život na něm lpěla, stále nosila půvabné splývavé šaty pozdně viktoriánského stylu, a to až do své smrti v roce 1932. Všechny její boty byly z Bond Street od Pineta – elegantní obuv s ludvíkovskými podpatky – a vždy nosila gainsboroughské klobouky. Byla jimi proslulá. Někdy se až divím, že jsem její dítě, jsme tak odlišné povahou i zjevem.

Talent pro zdůrazňování důležitosti vlastní osoby vyzařuje z celé její knihy. Zaměstnání otce bylo nějak spojené s Ruskem. Okolo roku 1880 měl smůlu a přišel o všechny své peníze. Protože měl velkou rodinu, jak to bylo obvyklé ve středně viktoriánském období, musela si má matka a sestry vydělávat na živobytí. V té době bylo pro urozenou dívku málo příležitostí, mohla být pouze společnicí nebo guvernantkou. Moje kmotra Gertruda se stala učitelkou umění v Bilton Grange, což byla přípravka pro Rugby; Annette přímo v Rugby vyučovala umění; Constance zřídila dívčí školu v Halliwicku v Hertfordshire; Marion měla štěstí, že se vdala. Moje matka se po krátkém období, kdy byla guvernantkou ve Švýcarsku, stala společnicí v tak trochu bohémské rodině v Harley Street. Byly v ní čtyři děti, Dora a Wilfred byli školáci, ale syn Chris a dcera Jewel už byli dospělí. Moje matka zaznamenává, jak v únoru 1886 Chris přivedl domů přítele:

… kterého potkal, když se potuloval po Bond Street, aby si dal řízek… poznávám ho jako bratra Reginalda Soamese, jehož jsem potkala před několika lety… tento muž byl velmi bystrý, vtipný a býval příjemným společníkem při našich obědech…

„Ten přítel“ byl Harold Soames, můj otec. O několik měsíců později zaměstnavatelé mé matky odjížděli na Maltu, aby se zde usadili. Dvě mladší děti byly poslány do internátní školy a matka byla postavena před problém najít si nové zaměstnání. Její zaměstnavatelé uspořádali večírek na rozloučenou, na který byl pozván Harold Soames, a ten ji příštího dne ráno požádal o ruku.

Často jsem se podivovala, jak moc má matka ve skutečnosti otce milovala. On ji zbožňoval, ale jak se mi vždy zdálo, ona se velmi málo snažila sdílet jeho zájmy. Částečnou přitažlivost, zdá se, pro ni znamenalo zabezpečení, které jí sňatek nabízel, i když to její deník popírá:

Tak jako unavené oči stále hledají stín, odevzdávám své srdce zmítané bouří s touhou po dosažení klidu do rukou toho, kdo se mi vydá – a já to vím – absolutně ze svého srdce – a nikoli jako východisko z obtížné situace a ani ze strachu, že se budu muset sama potýkat s tíživou budoucností, což by koneckonců mohlo být snazší než život s někým, kdo má tak složitou povahu jako tento muž, který mne požádal o ruku.

Můj otec byl opravdu složitá povaha.

Na hranici geniality (tak ho popisuje matka). Cynický, přísný, pesimistický a břitce kritický – to vše zmírněné mimořádným důvtipem.

Měl rozsáhlé znalosti výtvarného umění a byl dost dobrý malíř.

Bohatost jeho duše, smysl pro krásno, láska k přírodě, jeho schopnost dělit se o své myšlenkové bohatství a zároveň podobné bohatství přijímat – to vše z něj činilo zvlášť šarmantního a zajímavého společníka.

A zároveň z něj dělalo originálního otce se zvláštním šarmem a originalitou – ale o tom více později.

Když se matka s otcem poprvé setkala, pracoval jako sládek. Což zní hrozně pro muže, kterého jsem popsala jako umělecky založeného a citlivého. I pro něj to bylo hrozné. Když dokončil svá studia v Cambridgi, jeho otec (který pracoval jako sladovník) mu předal pivovarnickou živnost v Chesterfieldu a řekl mu, „aby v ní pokračoval“. Živnost, tehdy známou jako Společnost Bramptonského pivovaru, ale později převzala jedna z velkých společností. Dovedete si představit, že řízení pivovaru bylo opravdu tou poslední věcí, kterou otec chtěl dělat; bylo to příliš světské. Měl hlavu v oblacích, mnohem raději by pozoroval sluneční světlo na kapkách rosy, než aby se věnoval zaměstnání. Byl básníkem – skutečně se jednou potkal s Browningem a hovořil s ním. Nicméně se rázně vrhl do práce na úkolu, jímž ho pověřil otec, a rozvíjel podnikání. Po deseti letech, krátce po své třicítce, podnik prodal a od té doby po zbytek svého života na práci nesáhl. Vypadá nezvykle, že tak promarnil svá léta poté, co se vzdal pivovaru. Žil jen tak bezcílně, utrácel peníze, budoval krásné zahrady, neklidně se stěhoval z jednoho krásného domu do jiného. Nikdy se nevěnoval žádné veřejné činnosti, nepůsobil v žádném výboru. Opravdu jedinou službu veřejnosti prokázal, když založil tenisový klub v Parkstone. Až do své smrti v roce 1918 žil přepychovým životem velmi bohatého muže, takže oněch deset let v pivovaru musel velmi dobře využít.

Nicméně když se matka 20. prosince 1883 za něj provdala, nebyl tento podnik příliš úspěšný. Otci bylo devětadvacet, matce třicet dva let. Jejich prvním domovem se stal Stubbing Court nedaleko Chesterfieldu. I dnes jde o poklidné místo, stejně jako v době, kdy tam matka přišla jako nevěsta. Čtvercový, šedý georgiánský zámeček nad rozsáhlým parkem, svažujícím se pozvolna k velkému jezeru. Otec tam musel před svým sňatkem žít v jisté odloučenosti, protože matka popisuje, jak umožnila přístup čerstvému vzduchu do „pokojů dlouho uzavřených, lapajících po slunečním svitu“, jak pouze jeden starý muž a žena měli na starosti „velký, chmurný dům“ a pozemky k němu přináležející. Jako pomocnou služebnou přijali mladou dívku, upravili zanedbanou zahradu. Brzy se „dámy z nižší i vyšší společnosti pomalu přicházely z Chesterfieldu podívat, co je to za ženu, která vyrušuje stubbingského poustevníka“.

Ze Stubbingu do pivovaru to bylo pět mil – dlouhá vzdálenost v době, kdy jediným způsobem dopravy byla jízda na koni nebo pěší chůze. Mladá žena se musela cítit osaměle a izolovaně, když na radu lékaře trávila šest měsíců, včetně „dlouhé zimy, plné sněhu,“ na pohovce. Zda to byl začátek jejích potíží se srdcem, jež ji soužily po celý život, či to bylo v osmdesátých letech 19. století normální u ženy, která čekala dítě, nevím. Moje sestra Edith Auriol se narodila 26. září 1885 a můj bratr Artur Granville 11. září 1886.

Pro ženu, která se jako já dožila vysokého věku, bylo vlastní narození rozhodně málo slibné. Matka tuto událost popisuje s množstvím dramatických detailů:

„Leden 1889. Jednoho pozdního odpoledne jsem šla domů cestou přes Bole Hill – abych se vyhnula dlouhé cestě kolem, pouštím se po derbyshirských schůdcích – má to bolestné následky… s úzkostí a neblahým tušením se obávám o bezpečnost očekávaného dítěte i o moji vlastní.“

Únor. V temné noci je vše na vážkách – v hrůze lpím na vlákně, které mne spojuje se životem a s mými dětmi – v duchu posílám němé rozloučení maličkým, kteří v klidu spí v pokoji nad zahradou s šípkovou růží, říkám „dobrou noc“ manželovi a celý dům je klidný kromě sestry, lékaře a mě samotné. Kéž by mne tak mohli zachránit!

22. února. Rozednívá se – nad novým malým životem – téměř vyhaslým – a já jsem zachráněna, abych přivítala a milovala nové, droboučké miminko Olave. Moje srdce soucítí s touto maličkou – symbolem zachráněného života, oživlého z mrtvých nadějí. Kéž bych ji mohla vychovat – jestliže křehké stvoření s láskyplnou péčí přežilo nebezpečí svého zrození a „těžkosti protrpěné noci,“ ať je jasný směr jejího života spojen „s radostí, která přišla ráno“.

A já jsem opravdu přežila. Během několika málo následujících měsíců je v deníku na mne pouhý odkaz – „miminko pořád spí jako plch, zabalené ve flanelu“.

V dubnu 1889 jsme odjeli do Buxtedu v Sussexu, aby mě ukázali rodině mé matky a abych byla pokřtěna nejstarším matčiným bratrem. Zástupcem faráře ve farním kostele. Dali mi jméno „Olave St. Clair“ – „St. Clair“ po mé kmotře, Gertrudě St. Clair Hillové; „Olave“ proto, že můj otec miloval strhující norské ságy, a pokud by se narodil chlapec, chtěl mu dát jméno „Olaf“.

Ze Stubbing Courtu si nic nepamatuji, protože mi bylo pouhých čtrnáct měsíců, když jsme se odtamtud přestěhovali do Chesterfieldu – první z mnoha a mnoha stěhování. Asi pro mého otce byl Stubbing příliš daleko od Chesterfieldu, aby mohl pohodlně řídit svůj podnik. Pravděpodobnějším důvodem bylo, že otcův společník opustil to, co nazýval „potápějící se lodí“, a on sám se musel vyrovnat s tím, co bylo pro něho „špinavým zápasem obchodního světa“.

West House, Chesterfield, můj druhý domov, se nacházel na kraji města nedaleko pivovaru. Jestliže tramvajové linky vedly kolem dveří na jedné straně, tak alespoň na straně druhé se naskýtal pohled na vzdálená vřesoviště a „bílou cestu, která se vine do Chatsworthu“. Velice pohodlný dům se širokým schodištěm a stylovými krby byl obklopen skleníky, zahradou obehnanou zdí a sadem, kde jsme si mohli hrát. Přesto život nebyl jednoduchý, jak maminka píše:

„Potápějící se loď se pod obezřetným vedením narovnává – a my máme odvahu oddávat se přepychu, který nám je doposud odepřen. Denně noviny, předplatné do knihovny, služebná na celou dobu…“. To je pravděpodobně mírně přehnané, protože my děti jsme měly v té době chůvy. Také jsme přijali služku a podkoního. Pro mne asi nejzajímavější osoba, protože jsem vždycky milovala zvířata a vzpomínám si, že nás jako děti brali do pivovaru podívat se na velké pivovarské koně a mohly jsme si je za odměnu pohladit. Podnikání se dařilo, bryčku jsme vyměnili za kočár a otec se stal členem místní lovecké společnosti. Zřejmě mne už od tří let brali na setkání lovců, kde jsem dostala liščí ocas, pro „nejmladší dámu na honu“. Vedoucím lovců byl sir Lancelot Rolleston, pozdější komisař hrabství pro skauty z Nottinghamshire. Co je zvláštní – stal se naším prvním hostitelem na skautském srazu v Nottinghamu, který se konal v měsíci mé svatby s Robinem. Nedovedu si představit, že bych měla radost z honu v útlém věku tří let; daleko víc mne těšilo pomáhat matce při péči o drůbež – tuto práci jsme později s Auriol zcela převzaly do svých rukou. Auriol a Arthur měli přirozeně výuku s guvernantkou. Berthe z nich „byla na pokraji zhroucení“ a nahradila ji Louisa. Tu zase vystřídala slečna Wilsonová, kterou jsme vypátrali na střední škole v Mansfieldu. „Wissie,“ jak jsme jí říkali, byla tmavá a atraktivní, její obličej s ostře řezanými rysy měl elfí výraz. Bratr i sestra ji evidentně měli mnohem radši než obě předchůdkyně, protože u nás zůstala dva a půl roku. Dokonce když rodiče odjeli za přáteli do Yorkshiru na lov tetřívků, zanechaly nás v plné péči Wissie, s níž jsme odjely na prázdniny do Filey a Whitby. Zůstaly jsme v úzkém spojení až do její smrti před dvěma roky.

Bylo pochopitelné, že jakmile podnik prosperoval, můj otec si přál vrátit se k pohodlnějšímu stylu života. V roce 1895 jsme se opět stěhovali, tentokrát do pronajatého Renishaw Hall od Sira George Sitwella, jenž neměl nikde stání, podobně jako můj otec. Rozhodl se strávit několik měsíců ve Scarborough, kterýžto volební obvod zastupoval v parlamentě.

Renishaw, jak vím, je reprezentativní sídlo s krásnými zahradami a nábytkem, proslavené obrazy a bruselskými tapisériemi – ale jediné, co si pamatuji z našeho pobytu, je událost, kdy tři koně zabloudili do vstupní haly! Pamatuji si, jak jsme je vyháněli ven. V tento den musel být ještě větší zmatek – při mém pádu přes zábradlí v Renishaw. Hráli jsme si nahoře na schodech a vyděšený křik přivedl mou matku do stavu, který sama popsala jako „scénu na zvracení“. Visela jsem hlavou dolů v bezvědomí s hlubokou ránou na hlavě, jen taktak jsem nespadla a nezabila se o kamennou podlahu, a to jen díky duchapřítomnosti Auriol, která mě chytila za nohy, když jsem padala přes zábradlí. To se samozřejmě stalo právě ve chvíli krátkého času na vyklizení domu před návratem Sitwellových, kteří chtěli uspořádat velký domácí večírek! Nicméně byli laskavost sama a dovolili matce a mně zůstat dalších deset dní, dokud jsem nebyla schopna odjet. Tento šok mi měl dát za vyučenou – ale během roku mne opět přistihli, jak šplhám na stejném schodišti po vnější straně zábradlí. Po této události matka píše: „Olave si smí hrát pouze se mnou – abych si byla jistá, že její mozeček funguje normálně, a než jí řeknou, aby přemýšlela, kolik je jedna plus jedna – což ona ani ve svých světlých chvilkách není schopna vypočítat!“

Zbytek léta jsme strávili na čerstvém vzduchu a vyučování k mému velkému potěšení odpadlo.

Koncem roku 1895 nás opustila naše milovaná Wissie a místo ní přišla mnohem „vzdělanější“ učitelka, jakási slečna Heapová, jež velmi přísně vyžadovala kázeň. Mému bratru Arthurovi (něžně nazývanému Boogie) se muselo ulevit, když unikl do Bilton Grange, kde učila teta Ger. Matku to velmi zarmoutilo, Arthura vždycky zbožňovala a velmi ho rozmazlovala. Nazývala ho „můj malý synáček“. „Můj drahý Sonnie,“ a „náš malý zrzek“.

„S bolavým srdcem připravuji a balím malou školní výbavu pro toho, kdo bude nazýván Soames. Pro něj – stále ještě dítě – končí domácí život.“ Jaké štěstí pro Arthura. S Auriol jsme zůstaly doma a dále nás trápila slečna Heapová.

Zocelená smyslem pro povinnost, jak ji praktikují úzkoprsé dámy, požaduje a vzbuzuje ve svých žácích pouze smysl pro plnění školních povinností.

Naštěstí její působení bylo krátké a my jsme strávili další blažené léto v Renishaw, všude doprovázeni milovanou šedobílou kolií Bonnie, která s námi byla už od pobytu ve Stubbingu. Naučili jsme se ovládat loďky na jezeře, na našich pozemcích jsme měli svůj tajný spolek – Klub bungalow – a v noci jsme v postelích poslouchali vzdálené ozvěny „hudebních večírků“ rodičů. V srpnu jsme si na celý měsíc vyměnili bydlení se Sitwellovými, bydleli jsme v jejich sídle ve Scarborough, a na konci léta jsme se ještě jednou vrátili do Renishaw.

Ale než jsme opustili Derbyshire, došlo ke dvěma významným událostem.

Díky otcovu úsilí si Bramptonský pivovar vedl úspěšně do té míry, že se otec rozhodl přeměnit ho ve společnost. Ostatním předal každodenní starost o podnik, kterou považoval za otravnou, a poté věnoval celý svůj život činnostem, které mu dělaly radost: střelba, malování, zahradničení, cestování.

Moje matka napsala: „H(arold) od nynějška nemá nic na práci, pouze radost ze života a potěšení z věcí, které má nejraději – žádná povinnost, jen to, co sám chce – žádná starost, pouze ta, kterou si připouští sám.“ Tak například byl schopen opustit „nezdravé klima, které nevyhovovalo jeho již podlomenému zdraví“, a se značným jměním neustále cestovat po zemi a hledat svůj „pozemský ráj“. Bylo to hledání, jež mu trvalo jedenáct let a nás zavedlo do sedmi dalších venkovských zámečků a bezpočtu londýnských domů a bytů, než konečně koupil nemovitost v Lilliputu v Dorsetu, kde se usadil natrvalo.

Druhou významnou událostí se stalo přijetí Friede Dentzelmannové, která se stala guvernantkou pro mne a Auriol. Byla to Němka neurčitého věku a přísného chování, které zdůrazňovala cvikrem bez obroučky připevněným na šňůrce. Její vlasy pevně stažené z obličeje dozadu a sepnuté do drdolu. Přísná a pedantická – nicméně laskavá duše, krajně sentimentální, pokud se týče její vlasti. Na zdi svého pokoje měla obrázek císaře. Friede na mne měla obrovský vliv v době mých raných formativních let a zůstala mojí přítelkyní po celou dobu až do své smrti v roce 1929.

V červnu 1897 jsme se přestěhovali do Bryerswoodu, do rozkošného domu nad jezerem Windermere. Jakkoli jsme my děti litovaly, že opouštíme Renishaw, ke kterému jsme měly důvěrný vztah, lítost byla brzy vystřídána potěšením z průzkumu nového prostředí. Vyučování s Friede probíhalo venku na vřesovištích, takže učení se stalo radostí. Konaly se pikniky a výpravy a plavby na jezeře. Bylo to první z mnoha bezstarostných letních období, protože moji rodiče se teď mohli volně pohybovat tam, kam je vedla jejich fantazie. Učení nebylo problémem, jakým je pro moderní rodinu, protože Auriol a já jsme nikdy nechodily do školy. Nikdy jsme také neabsolvovaly veřejné přezkoušení. Friede byla naší guvernantkou a cestovala kamkoli s celou naší domácností. Naše služby opustila, když mi bylo dvanáct let, a poté už se mi nedostalo dalšího vzdělání – jen občasné a nepravidelné hodiny hudby, francouzštiny nebo němčiny, jak vznikla potřeba. Samozřejmě tento způsob vzdělávání, jakkoli se může zdát neformální, byl pro mne a Auriol plánován našimi rodiči. Matka nás popisovala jako

… nezatížené jakýmkoli nařízeným vzdělávacím systémem. Ne donucovány učit se – ale vedeny k touze vzdělávat se a rozšiřovat si znalosti v oblastech vlastních zájmů. Pro své životní poslání jsou vybaveny neobvyklou směsí hloubky a jednoduchosti, zvláštní bystrostí a svěžestí raného dětství…

Když říkám, že mé vzdělání bylo nahodilé, nemyslím tím, že bych neměla pravidelné vyučovací hodiny. Friede dbala přísně na pravidelnost a naše vyučovací hodiny se blížily těm školním. Pracovaly jsme hodinu před snídaní, která byla v devět hodin. Od deseti do jedenácti hodin následovala vždy procházka a po ní vyučování do jedné hodiny. Po obědě pokračovalo vyučování od dvou do čtyř hodin. Odpolední čaj byl podáván v půl páté a večeře v sedm hodin. Takový byl můj den. V pondělí a ve čtvrtek jsem měla hodiny dějepisu, v úterý a v pátek zeměpis, ve středu a v sobotu byly počty, které jsem naprosto nenáviděla. Ale nestudovala jsem přírodní vědy ani latinu, jazyky jen občas. To, co jsem se učila, bylo vyučováno dokonale – ale budu první, kdo přizná, že v mých znalostech jsou velké mezery. V roce 1889, v roce mého narození, navštívila matka výstavu obrazů v Londýně a tam se zamilovala do portrétu „od nového velkého malíře Shannona“. Byl to protějšek portrétu Ellen Terryové jako Lady Macbeth a znázorňoval v životní velikosti překrásnou dívku s milým a hloubavým obličejem, oděnou v bílé říze. Matka na tento obraz během let mnohokrát myslela. A umíte si představit její překvapení, když byla jednoho dne roku 1897 pozvána z Bryerswoodu do Grasmere na oběd manželi Grahamovými – a kdo nevešel do místnosti jako dívka z tohoto portrétu. Byla to Jean, dcera Grahamových. Stala se velkou přítelkyní mých rodičů a v dětství velmi ovlivnila můj život. Zemřela v roce 1953.

Na podzim roku 1897 se můj otec rozhodl, že pozemský ráj se nedá najít v Lake Districtu. Všechny nás přestěhoval do domu číslo 18 na náměstí St. James’s v Londýně a sám odjel malovat do Itálie. Tuto zimu jsme nebyli moc šťastni. Londýn nebyl místem pro nás. S Auriol jsme měly období nemocí – černý kašel, záškrt, chřipka, příušnice – a když se otec vrátil z Itálie, zase nás zavlekl do dalšího domova, Pixton Parku v Somersetu. Byl to veliký třípatrový dům s balustrádou kolem střechy a sloupovým portikem v klasickém stylu. Byl ukryt na svahu nad Dulvertonem a obklopen bukovými lesy. Otec si tuto nemovitost i s 9000 akry honitby, která k tomu patřila, pronajal od lorda Carnarvona. Bylo tam hnízdiště volavek, tři řeky s možností rybaření a divočina Exmooru až před naším prahem. My dívky jsme si to užily. Friede byla nadšená čerstvým vzduchem, takže jsme se stejně jako v Bryerswoodu učily venku. Šplhaly jsme bučinami až na kraj vřesoviště a braly s sebou naše knihy a věci na piknik. Navíc jsme získaly nové dovednosti. Zavedení bezpečných jízdních kol s gumovými pneumatikami vyvolalo pobláznění pro jízdu na kole, což byl sport, který přinesl ženám a dívkám novou svobodu. S Auriol jsme měly svá vlastní kola a mohly jsme se těšit ze svobody objevování, což je na dnešních přeplněných silnicích věc mládeži neznámá. Také jsme poprvé mohly vyjíždět na ponících – to byl počátek našeho pro dalších patnáct let snad vedle tenisu nejoblíbenějšího sportu.

Bohužel Pixton nevyhovoval matce. Byl „zahalený mlhou shora, zdola, kolem dokola“ a ona se po celých devět měsíců zde strávených necítila dobře. A tak jsme znovu zabalili svůj majetek a odstěhovali se na osm týdnů do hotelu v Bournemouthu do doby, než jsme se mohli nastěhovat do dalšího domu, který si otec pronajal, Cranborne Manoru blízko Salisbury.

Stěhování z Pixtonu mi přineslo zkušenost prvního zármutku, který často v srdcervoucí podobě postihuje majitele psů. Chudák Bonnie, kterého jsme měli třináct let, byl příliš starý na další stěhování a musel být utracen. A bylo jen dobře, že jsem měla spoustu zážitků spojených se stěhováním do nového domu, které mě od smutku odváděly.

2. kapitola

Nové století

léta 1899–1903

Lord Salisbury, ministerský předseda, byl právě uprostřed svého třetího funkčního období, když mému otci pronajal Cranborne – „tento opuštěný a krásný zámeček – vzdálený moderní době v divočině Dorsetu“.

24. ledna jsme já a matka odjely z Bournemouthu napřed, abychom spolu se služebnictvem připravili dům. Otec a Auriol přijeli o několik dní později. Kočí nás vezl v kočáře, s košíkem jídla a pitím a také s komorníkem, jenž byl připraven to servírovat. Úplná výprava – celých dvacet mil!

Ohlížím-li se nazpět, naše bytí bez kořenů muselo těžce zkoušet matčinu trpělivost. Nekonečné balení a vybalování – i když služebnictvo přebíralo obtížnější kus práce – muselo samo o sobě být velice únavné. Dříve než jsme se usadili a navázali společenské styky se sousedy, už jsme se zase stěhovali. Na druhé straně, my děti neustálé změny vítaly jako vzrušující a podnětné.

Toho dne roku 1899 jsem byla nadšená téměř desetiletá dívka, dost drobná a hubená na svůj věk, s tmavými, nakrátko ostříhanými vlasy a tmavě hnědýma očima, které dychtivě pozorovaly, jak se v husté mlze objeví první pohledy na Cranborne. Kočár, vrchovatě naplněný zavazadly, se zvolna šinul po Wimborne Road až k bráně zámečku. Po příjezdové cestě lemované bukovou alejí – v mých dětských představách tunelem – jsme dojeli k domku vrátného a pak k zámečku samotnému. Nikdy jsem se zvlášť nezajímala o studium historie ani architektury – asi v důsledku mého nepravidelného vzdělávání, ve kterém tyto předměty chyběly – ale vždy jsem oceňovala krásné prostředí. Tento obdiv se určitě podvědomě vyvinul v prostředí půvabných a krásných domů, ve kterých jsem žila jako dítě. Cranborne byl zcela jistě nejhezčí ze všech, okouzlující a pro mne kouzelné místo. Zámeček byl obydlen téměř tisíc let, od doby vlády anglosaského krále Ethelstana, ale dům, který jsem poznala a milovala já, pocházel z alžbětinského období. Docela malý, jak takové zámečky bývají, postavený z měkkého zlatavého kamene a velice půvabný. Zdobily ho plechové věžičky, na jejichž vrcholu trčely malé kovové vlajky, mechem porostlé šedé tašky, zvedající se za nízkou zídkou cimbuří; vysoká dělená okna obrostlá karmínovým psím vínem. Rovněž malý cihlový domek vrátného byl celý obrostlý jako zámeček samotný. Na vnějších točitých schodech, vedoucích po obou stranách ke hlavnímu vchodu, jsme hrávali všechny možné hry. Mezi domkem vrátného a zámečkem stálo obezděné nádvoří a za domem a po jeho straně zahrady s vysokým živým plotem, alejemi a umně sestříhanými tisy, založené, jak jsem pochopila, na začátku 17. století Johnem Tradescantem st., který se později stal zahradníkem královny Henrietty Marie. Stěhování z domu do domu, balení a vybalování jsem milovala.

Matka o mně v té době napsala:

„Olave se, pokud jde o práci, vyrovná třem posluhovačkám, a co se týče smyslu pro humor, celé úklidové četě, vrhá se se vší energií do každého kouta a zvládá záludnosti schodišť a průchodů od sklepa až na půdu.“

Cranborne bylo úžasné místo pro hru na schovávanou. Vzpomínám si na mladíka jménem Uvedame Tristram, který u nás pobýval. Byl to spolupracovník mého otce v pivovaru, ale pak odjel do búrské války, kde byl zraněn; následkem toho trpěl silnými bolestmi hlavy. Hráli jsme spolu na schovávanou nahoře i dole kolem schodiště, a nakonec jsem ho vystopovala v jeho vlastní posteli! Schovával se, přemýšlela jsem, nebo si v posteli chtěl ulevit od silné bolesti hlavy?

Můj otec miloval květiny. Matka píše: „Kamkoli jsme se stěhovali, v každé zahradě jsme pěstovali květiny, zejména hořce ze Stubbingu, a s láskyplnou péčí si tak uchovávali památku na každé šťastné období našeho toulavého života.“ V Cranborne byla starobylá zahrada, kde otec pečlivě plánoval rozvržení záhonů květin podle jejich barevnosti, olemovaných bylinkami. Ode mne a Auriol se očekávalo, že se budeme o záhonky starat, a brzy jsme „znaly jméno a požadavky každé květiny“. To byl velmi příjemný způsob seznamování se s přírodou a byl tak typický pro mé poněkud nahodilé vzdělávání. Vždycky to bylo „učení se prostřednictvím nějaké činnosti“.

Tak například: v Cranborne jsme spolu s Auriol od matky převzaly veškerou péči o drůbež. Všechno jsme dělaly samy – kupovaly zrní, staraly se o slepice, sbíraly vajíčka a sledovaly líhnutí kuřat. Vajíčky jsme zásobovaly domácnost a každý týden matce vystavily účet. Auriol peníze uchovávala v koženém váčku s iniciálami „C. P. F.“ (Cranborne Poultry Farm = Cranborská drůbeží farma). Byl to vynikající způsob výuky aritmetiky – tento předmět jsem ve škole přímo nenáviděla.

Slepice jsem milovala a všechny je znala jménem. Na první stránce mého deníčku s názvem Velikonoce 1900 můžeme číst: „Náš miláček Pulley, krotká černá leghornka, má šest mláďátek. Měli jsme ji už v roce 1898 v Pixtonu a milovali ji. Sedávala s námi na houpačce.“ Na fotografiích z této doby mám na hlavě nezbytný klobouček proti slunci, bavlněný kabátek s dlouhými rukávy a černé punčochy, a v náručí obvykle slepici nebo na hlavě holuba. Holuby jsem zbožňovala dokonce víc než slepice. Nechávala jsem je volně létat a všichni měli svá jména. Během letních odpolední nás svým vrkáním uspávali, a když jsem je volala, třepetavě se snášeli dolů do mé náruče. Mazlila jsem se s nimi – tak sladce voněli. Holuby jsem chovala až do své svatby.

Milovala jsem všechna svá zvířata a trávila jsem hrou s nimi hodiny a hodiny, i když bych měla dělat něco užitečnějšího. V dubnu nám otec koupil našeho prvního poníka: krásnou kaštanově hnědou klisničku jménem Peggy. S Auriol jsme na ní střídavě jezdily, ale ona uměla být velmi čilá a dovádivá. V červnu mě shodila, následkem čehož jsem utrpěla otřes mozku a byla jsem dvě hodiny v bezvědomí. Můj deník v následujícím roce je plný záznamů o pádech. Je tam dokonce poznámka, že „Peg je tak bujná, že A(uriol) na ní nemůže jezdit, takže to nebyl pouze nedostatek mých jezdeckých zkušeností. Nakonec jsme ji koncem roku prodali v aukci ve Wimborne, když jsme se stěhovali z Cranborne do Purley. Koupil ji kovář. Doufám, že na ni byl hodný.“

Arthur byl ještě v přípravce a v září 1889 odjel do Etonu, aby zde získal vzdělání po vzoru svého otce. Matka těžce nesla, že její malý zrzeček se vypravil do velkého světa, a ještě více ji zasáhlo, když se koncem prvního pololetí vrátil značně vyspělý a – jako nevyhnutelný důsledek pobytu v internátní škole – mnohem méně otevřený než býval dříve.

My děti jsme v té době spolu vycházely celkem dobře, i když jsme byly šťastnější, když byl Arthur pryč. To se vždycky stává, že když jsou v rodině tři děti, mívají tendenci vytvářet skupiny dva proti jednomu – dva nejstarší proti nejmladšímu, dvě dívky proti chlapci, atd. Já jsem obvykle bývala „ta maličká“, vždycky odstrčena, protože jsem byla mnohem menší než oni. V každém směru mě převyšovali, já jsem v rodině byla ten hlupáček. Ale když Arthur odjel do školy, Auriol a já jsme si společně šťastně hrály, a jak se vrátil na prázdniny domů, bylo skvělé zase ho vidět a poslouchat jeho zážitky.

Byla jsem vcelku šťastné dítě, i když se obávám, že jsem někdy trucovala. Když k tomu došlo, Friede říkávala: „Ach, dnes je tu s námi Zuzana. Olave, odveď ji z pokoje a nech ji za dveřmi“.

Na podzim 1899 jsem měla své první vystoupení na koncertě. Konal se v naší stodole. Výtěžek z něj býval věnován na nákup knih pro místní knihovnu. Recitovala jsem, jak si vzpomínám. Recitování jsem mívala ráda a přesně si pamatovala názvy přednášených básní. Jednu z nich – „I Have a Little Shadow“ od Roberta Luise Stevensona – jsem si zaznamenala do svého deníku. Později Auriol hrávala na klavír a já na housle. Když jsem hrála poprvé, chtěla jsem stát zády k publiku, abych si dodala důvěry. S Auriol jsme také rády tančily. Připravily si jeden nebo dva speciální tance – já dřevákový tanec a také píseň a tanec zvaný „Čínská panenka“.

Nastrojit se a připravit vlastní zábavu bylo značnou součástí života na konci století, dokonce i mnoho let poté. Rodiče také často pořádali hudební večery.

Koncem ledna 1900 otec odjel, jak bylo jeho zvykem, aby strávil zimu v teplejším podnebí. Nemohl vystát zimu a vlhko, dokonce ani v mírném klimatu Dorsetu, a tak vzal svého nejmladšího bratra Reggieho a přítele malíře Ainslie Beana na malířskou dovolenou do Itálie. Matka se musela v Cranborne cítit osamělá, když tak milovala rušnou společnost. Pronajali jsme si proto na dva měsíce dům – Talbot Leigh – v Bournemouthu. Jely jsme tam s matkou v kočáře dvacet mil; Auriol a Friede nás doprovázely na kolech a služebnictvo jelo vlakem.

Auriol a já jsme rostly. Jí bylo čtrnáct a půl, mně skoro jedenáct. Bournemouth byl pro nás v té době zábavný. Chodily jsme na koncerty do Winter Gardens a já poprvé slyšela slavnou Claru Buttovou („tak prostá, ale má překrásný hlas“, poznamenala jsem si). Viděla jsem svoji první Shakespearovu hru, Sen noci svatojánské, která se mi velmi líbila, ačkoli jsem jí nerozuměla. Dvakrát týdně jsme měly taneční hodiny ve velkém tanečním sále hotelu Grand. Abych vypadala lépe, nechávala jsem si rozepnutý horní knoflíček korzetu. S ředitelkou střední školy („je tak milá a tak ošklivá“) jsme měly hodiny přednesu a chodily na hodiny tělocviku, které vedl „nějaký pan Mugford, jenž bydlel blízko Bealeova obchodu“. „Velká legrace,“ zapsala jsem si. Pro malé dítě to bylo vzrušující, ale byla jsem ráda, když jsme se koncem března vrátily do Cranborne „k našim milovaným hrdličkám, holubům a kuřátkům, o které se pečlivě starala paní Lovelessová, manželka zahradníka“.

A kolik jsem toho v této době věděla o velkých událostech, které se odehrávaly ve vnějším světě? Příležitostně zaznamenávám do deníku ty, jež se mne dotkly: „29. července 1900 – do kostela, velké vedro. Zavražděn italský král Humberto I. – příšerné.“ Častěji zaznamenávám pouze malichernosti: „Malá zahradní party zde“. „Ostružinová party v Patridge Down.“ „Otec zastřelil sluku bekasinu.“ Přeji si, abych mohla s výhodou zpětného pohledu říci, že jsem 17. května 1900 zaznamenala osvobození Mafekingu – ale to jsem neudělala. Vzpomínám si na zvuk kostelních zvonů, ale moje jediná zmínka o búrských válkách v deníku je tato neurčitá poznámka z 2. června 1900: „Slyšela jsem, že padla Pretorie, ale byl to ve skutečnosti pouze Johannesburg, který byl obsazen. I tak je to vzrušující.“ Samozřejmě jsme jako děti nosily knoflíkové odznaky s portréty generálů z búrských válek. Koupily jsme je ve vesnici. Auriol měla odznak s portrétem lorda Robertse, Arthur s lordem Kitchenerem a já s B.-P., což bylo, myslím, prorocké. Když búrská válka v květnu 1903 konečně skončila, tuto událost jsem skutečně zaznamenala.

A tak šťastné měsíce prvního roku nového století plynuly klidně ve zdánlivě nekonečném běhu letních dní, plném večírků a pikniků, jízdy v autě a na kole, ve společnosti ptactva, koní a psů. Mé obzory se postupně rozšiřovaly. Matka mne před Vánocemi vzala do Londýna a já si zapsala vzrušující zážitek, že jsem viděla Alberta Chevaliera v Little Queen’s Hall a také muzikál San Toy v divadle Daly’s. Jely jsme do Etonu navštívit Arthura a popily s ním čaj v jeho malém pokoji v Heygate’s House; ale brzy jsem byla zpět, znovu obklopena milým rodinným prostředím.

Vypadá to, že leden 1901 proběhl stejně klidně: „Ráno – hrála jsem si s obručí. Odpoledne poněkud vlhko, plnili jsme sáčky kafrem. Večer – cvičila, četla, psala básně…“ a tak dále každý další den. Dokonce ani na konci tohoto období nic, než lakonické: „22. ledna – hrála si. Šla k paní Buddenové. Zemřela královna.“ Svým způsobem to byl také pro mne konec jedné éry – konec mého dětství – o několik dnů později jsem poprvé jela do ciziny.

Noc před odjezdem z Anglie jsme strávili v hotelu Charing Cross. Stále si pamatuji, jak pochmurně Londýn vyhlížel, zahalen do smutku nad smrtí královny Viktorie. Některé výlohy měly stažené rolety a na jiných visela po stranách černá látka. V obchodě Debenham’s mi koupili šedého sametového medvídka, kterého jsem pokřtila „Tweets“. A pořád si pamatuji tu beznaděj, když mi otec řekl: „Tweetse si nemůžeš vzít s sebou. V kufru není ani kousek místa.“ Ale nějak se mi podařilo propašovat ho za hranice a on se stal mým neodlučitelným společníkem. Po všech těch letech tu pořád někde je.

Cestovali jsme s obvyklým doprovodem – s chůvou a služebnictvem – přes Boulogne a Paříž do Mentonu. Myslím, že to bylo jedinkrát za celou dobu, co matka doprovázela otce do zahraničí. Cestovala nerada a napsala s určitou drsností: „Káva – to je jediná věc, pro kterou stojí za to absolvovat sem tak dlouhou cestu! Jakou kompenzaci může Riviéra za tyto útrapy poskytnout!“

Náhradou pro mne nebylo jen vzrušení z poznání nové země a jejích zvyků, byla to i radost z nových houslí.

Naše velmi dobrá přítelkyně, Sybil Mounsey-Heyshamová (její otec vlastnil krásný dům – Branksome Park – v Bournemouthu), naléhala na otce, aby mě dal učit hře na housle. Ona sama byla velmi schopnou výkonnou umělkyní. A teď jsem konečně měla svoje „první skřipky,“ jak je matka nazývala. Učila jsem se u pana Grafa a musím mu být vděčná za to, že trpělivě snášel moje první pokusy, aniž by mne odrazoval. Housle se totiž staly stálým zdrojem potěšení po celý můj dívčí věk až do prvních let mého manželství. Cvičila jsem s velkým nadšením každý den našeho pobytu v Mentonu. Měla jsem také denně číst francouzsky, ale obávám se, že francouzštinu jsem nikdy plynně nezvládla.

V květnu jsme se vrátily zpět do Cranborne, ale teď se tam matka cítila příliš izolovaně. Toužila být blíže Londýnu, zvlášť proto, že Auriol byla připravena „na vstup do společnosti“ – a také by to nebylo tak daleko k milovanému Boogiemu v Etonu.

V té době si otec pronajal Purley Hall v Pangbourne v hrabství Berkshire. Přestěhovali jsme se tam na začátku prosince 1901. Po vší té kráse, starobylosti a klidu Cranbornu mi tento dům připadal velmi ošklivý. Byla jsem hodně nešťastná, také proto, že nás opustila Friede. Rodiče se domnívali, že „Auriol už předehnala svou učitelku inteligencí“. Takže když skončilo vyučování pro Auriol, skončilo ve skutečnosti i pro mne. Zapsala jsem si: „Když jsem odložila učebnice, měla jsem více volného času na Tompyho, Doogyho a další zvířecí miláčky.“ Tompy byl welšský poník zvyklý žít venku v drsných podmínkách. Během této zimy jsem na něm příležitostně jezdila v doprovodu loveckých psů, i když ne s takovým nadšením jako potom později v Suffolku. Doogy – „můj hnědý anděl“ – byl hnědobílý anglický špringršpaněl, kterého mi daroval Willie Arkwright – otcův přítel v Derbyshire. Myslím, že tuto psí rasu choval.

Naše milovaná Jean Grahamová k nám na tři měsíce přijela a trochu mě učila, ale Purley si pamatuji především proto, že jsem se zde zlepšila ve hře na housle.

Mým učitelem se stal pan Stephen V. Shea. Pamatuji si, že měl stradivárky. Ještě teď se vidím, jak jedu na kole z Purley do Readingu s houslemi na zádech na hodinu hudby. Cesta byla dlouhá pět mil, takže jsem musela být hodně nadšená. Měla jsem už housle normální velikosti a dala jim jméno „Slavík“. V Readingu jsem slyšela hrát na housle Jana Kubelíka. Byl to první opravdový recitál, jejž jsem měla možnost vyslechnout, a naprosto mě uchvátil. Příliš krásný, než aby to šlo vyjádřit slovy. Nikdy předtím jsem neslyšela hrát nikoho tak, jako hrál on. Uvědomila jsem si, že musím hodně cvičit a že bych se možná jednoho dne mohla stát koncertní houslistkou.

„Kdo ví?“, pomyslela jsem si. „Jednou se moje jméno objeví na programu!“

Ovšem život v Purley, to nebyla jen hudba. Vždycky jsem se s nadšením vrhala do každé činnosti, kterou mi okolí nabízelo. Největší radostí v Purley byla řeka.

Už v Renishaw jsme se naučily ovládat lodě, ale to se nedá srovnat s blažeností z jízdy na kanoi, s bidlováním na pramici či veslováním na Temži – namáhavě pomalu proti proudu do Goringu nebo nechat se unášet dolů do Mapledurhamu a popíjet čaj. V Goringu se konaly regaty a já jsem dokonce získala cenu za kormidlování.

Také jsme měli farmu, a tak se sušilo seno. Hráli jsme si ve stohu a pomáhali se stádem jerseyských krav. Otec mě naučil hrát tenis a squash (měli jsme vlastní hřiště na squash) a můj deník zaznamenává nekonečná utkání a turnaje. Obzvlášť nějaký pan S. W. Spooner přicházel téměř denně. Myslím, že to byl synovec Deana Spoonera z „ismů“ a byl bláznivě zamilovaný do Auriol.

Byla jsem v té době ještě nohatá a hubená holka s dlouhými tmavými vlasy. Na druhé straně z Auriol se stala krásná dívka – vysoká a elegantní, s hustými kaštanovými vlasy. Nastal čas, aby „byla uvedena do společnosti,“ protože jí bylo sedmnáct let. Na Nový rok se konal doma velký večírek a v úterý 6. ledna nastal den D. Poznamenala jsem si – velice diskrétně na to, že mi ještě nebylo čtrnáct let: „Auriolin první ples. Velkolepé. Asi 150 lidí. Vydržela jsem až do tří. Velký úspěch. Cotillion je taková zábava.“ Říkám „diskrétně,“ protože to byl začátek mého prvního nesmělého romantického dobrodružství.

Arthur pozval na ples pár svých kamarádů z Etonu, mezi nimi byl patnáctiletý mladík jménem Roley N. Myslím, že jsme společně absolvovali devět tancovaček během deseti dnů, ale Auriolin ples si pamatuji nejvíce. Měla jsem vlasy dozadu svázané stuhou. Roley mě políbil, sebral mi stuhu a vzal si ji po prázdninách s sebou do Etonu. Ještě dnes je v mém deníku mezi stránkami z poloviny dubna 1903 uložen vybledlý čtyřlístek, který mi Roley věnoval. V následujících týdnech se o něm objevují nesmělé poznámky; poté v srpnu smutně: „R. poněkud rezervovaný… tak jsem usoudila, že už nemá zájem.“ O dva dny později: „Roley mi za stájemi vysvětlil situaci.“ V prosinci jsem si nicméně zapsala do deníku:

Pale hands I loved

Beside the Shalimar,

Where are you now, etc., etc.

Na Roleyho jsem docela zapomněla. Je to zvláštní. Myslela jsem, že ho tak miluji!

Miláček Roley! Úplně jsem s ním v následujících letech ztratila kontakt, ale vždycky na něj budu vzpomínat se zalíbením jako na svou „první lásku“.

Tato romantická epizoda byla typická pro mé dospívání. Až do doby, než jsem potkala Robina, jsem byla dívka, na kterou bylo snadné udělat dojem, zamilovávající se do jednoho mladíka po druhém. Nikdy jsem ale nebyla úplně spokojená, nikdy jsem si nebyla jistá, že tentokrát je to ten pravý.

Třikrát jsem dostala nabídku k sňatku a třikrát odmítla. Vždycky jsem si říkala: „Tohle přece nemůže být láska, o které sním.“ Nemusela jsem trpět mučivými pochybnostmi, které jsem po léta svěřovala deníku. Když jsem konečně potkala Robina, oba jsme hned věděli, že jsme ten pravý jeden pro druhého. Jak jsem vděčná Bohu, že uchoval mého miláčka pro mne a mě pro něj.

3. kapitola

Edwardiánská idyla

roky 1902–1905

Když se ohlížím zpět, uvědomuji si, jak šťastný, bezpečný, ale naprosto zbytečný život jsem prožívala až do doby svého sňatku. Zajisté to byla jen příprava na život, který jsem měla dále vést od 1. světové války. Mladí lidé, mající svědomí, dnes vynakládají svoji energii na práci ve skautingu nebo na jiné dobrovolnické služby. Jsou chápaví k potřebám lidí bez domova, lidí starých a postižených, a hluboce si uvědomují utrpení, ke kterému ve světě dochází. Podle jejich kritických měřítek moje činnost v mládí nebyla ani tak povrchní jako marná, nicotná. Na vysvětlení – ne-li na omluvu – mohu na svoji obranu pouze uvést, že v pozdním viktoriánském a pak edwardiánském období dívky v mém věku a postavení velice zřídka dělaly se svými životy něco užitečného. Systém nás odsuzoval zůstávat doma, dokud nás nevysvobodil sňatek.

Přesto to nebylo vězení, které by nepřinášelo zábavu.

Byli jsme součástí třídně uvědomělé společnosti. Pamatuji si, jak matka říkala: „Dobrá služka nikdy není vidět.“ Byla to pro naši zemi bezpečná a klidná doba – alespoň pro lidi úspěšné, jako byli moji rodiče. Kdybych byla dcerou dělníka, asi by se mi jevila méně bezpečnou a úspěšnou.

V létě roku 1901 jsme například jely s matkou na týdenní výlet do New Forestu. Cestovaly jsme v kočáře, řízeném podkoním v krátkých jezdeckých kalhotách pod kolena, v redingotu a cylindru. Otec, Auriol a Arthur nás doprovázeli na kole, což byla v té době přímo mánie.

Když matka v květnu 1903 vzala Auriol na týden do Londýna, musely s sebou vzít Lizzie (jednu ze služebných) a vrchního sluhu.

Když si otec později v tomto roce pronajal na dva měsíce vřesoviště ve Skotsku, celá domácnost se stěhovala na sever – rodiny, služebnictvo, psi, koně. Bylo to skoro jako středověké „putování“ od hradu k hradu. Takový styl života je dnes nepředstavitelný. O domácnost se staralo devět stálých sloužících, kteří s námi cestovali i se svými rodinami, od domu k domu. Ale nejen to, i veškeré naše vybavení – prostěradla, přikrývky, prádlo, stříbro, porcelán, kuchyňské potřeby a různé kusy osobního nábytku jako např. velký klavír, zahradní ozdoby atd. – cestovalo s námi. Rodiče cítili jako „omezení,“ že mají pouze devět sluhů, protože tu byl stálý problém v tom, že mohli mít jen dvanáct hostů pobývajících u nás současně. Další hosté navíc by znamenali nutnost podstatného zvýšení počtu služebnictva.

Z mých deníků z tohoto období je patrné – zvlášť poté, co jsem skončila s výukou – že jsem své dny trávila podle ročního období v nekonečném kruhu činností: tenis, jízda na koni, plavání, bruslení, projížďky na lodi, pikniky, zahradní slavnosti, obědy, večeře a domácí večírky. Našimi domy neustále proudily zástupy hostů. Stále vzpomínám na opulentní jídla, obzvlášť snídaně:

porridge se smetanou, vejce vařená natvrdo nebo ztracená, uzená treska, uzenáče, ledvinky; vedle toho vždy studená šunka, jazyk nebo tetřívek, pokud byla jeho sezóna.

Jídlo jsem měla ráda. A stále mám. Vždycky jsem byla dobrý jedlík. Otec byl naopak věčně nespokojený a na jídlo si stále stěžoval. Když objevil v dušeném jablku třeba jen nepatrné smítko z jádřince nebo slupky, posílal jídlo zpět. Je pravdou, že trpěl zažívacími potížemi, ale byl i tak trochu hypochondr. Přesto jsem ho zbožňovala. Byli jsme velcí parťáci, i když se mnou zacházel jako s oblíbenou hračkou.

Matka se více soustředila na Auriol, svoji „květinku,“ která byla kráskou rodiny. Doufala, že se brzy provdá a ráda ji brávala „na sezónu“ do Londýna.

Rodiče nepatřili do okruhu vyšší společnosti. Nebyli aristokraté, spíš venkovská šlechta; nepřicházelo proto v úvahu najmout si dům v Londýně a organizovat zábavu pro Auriol. Tato stránka společenské „sezóny“ neznamenala více než „sňatkové tržiště“. Pokud nebyla dívka zasnoubena do konce své první sezóny, stěží se mohla odvážit absolvovat sezónu další. Arthur se tohoto způsobu společenského života účastnil více. Když působil v královské gardě, byl velice žádoucí pro intrikářské matky, které si přály příjemného partnera na ženění jako doprovod pro své dcery. Nicméně Auriol v této sezóně „uspěla“, protože byla hojně zvána na plesy, večeře, do divadla a podobně.

Já byla příliš mladá, abych si sezónu užila – a každopádně jsem ještě nebyla uvedena do společnosti. Mnohem víc jsem dávala přednost venkovu a společnosti svých koní, psů a ptáků. S otcem jsme často zůstávali na venkově, zatímco matka s Auriol jely „do města“. Jezdili jsme spolu na kole i na koni a hráli tenis. Velice ráda jsem ho doprovázela na honech, spolu s nadháněči a mým kokrem Doogym I. Ráda jsem se procházela po tuřínových polích a plašila hejna křepelek. Doogy se krčil po mém boku a chvěl se vzrušením. Slavnostně jsem si do diáře zaznamenala svůj denní úlovek: „Pátek 31. října 1902 – 25 králíků, 7 bažantů, 1 křepelka, 1 holub.“

Matka neměla zájem o sport a v životě nehrála žádnou hru. Nezajímala se o malování nebo o jiné otcovy koníčky, ačkoli sama překrásně šila a vyšívala. Popuzovalo ji, když lidé seděli nečinně s rukama v klíně. Vzpomínám si, jak se snažila naučit moji přítelkyni Sie Bowerovou háčkovat. „Dodá ti to vnitřní klid,“ říkala jí; ale Sie nikdy háčkování nezvládla a nechávala své pokusy povalovat stranou. Když se jí někdo zeptal, co to je, matka říkávala: „To je Siin vnitřní klid.“ A od té doby jsem každou svoji práci s jehlou nazývala „mým vnitřním klidem“.

Rodiče neměli mnoho společných zájmů. Sdíleli lásku k dětem – někdy odměřenou – třebaže tato láska nebyla rovnoměrně rozdělena mezi nás tři. Oba měli rádi zábavu, ale museli se neustále přetahovat, protože otec miloval venkov, zatímco matka zbožňovala Londýn. Jakmile otec odjel na zimu do ciziny, ona uzavřela dům a odstěhovala se do „města“. Byla to navzdory křehkému zdraví silná osobnost. Jednou napsala: „Muž je to, čím ho Bůh stvořil, ale žena musí provést finální úpravu. Jsou-li jeho instinkty špatné, žena je může odstranit, jsou-li dobré, může je odstranit také.“

Vidím svůj zápis v deníku 1. června: „Kapitán a paní Towseovi a přátelé na oběd a na tenis. On si prohlédl otcův „hrnec,“ který byl nádherný. „Otcův hrnec“ byla obrovská a nádherná terakotová hlavice studny, která byla dokola zdobena velmi skromně oblečenými řeckými bohy. Otec si ji přivezl z poslední návštěvy Itálie. Můj vnuk Robert ji má nyní na své zahradě v Ripley. Kapitán Towse (později sir Beechcroft Towse, nositel vyznamenání Victoria Cross), si ho ohmatal, protože byl nevidomý. Byla jsem šokována a zároveň fascinována jeho nemohoucností. Oslepl na obě oči v búrské válce a musel být všude doprovázen. Byl vyznamenán válečným křížem a později v Londýně založil ústav pro nevidomé.

Koncem léta 1903 došlo k „tažení“ do Skotska, které trvalo týden. Cestou jsme se zastavili v Huntingstyle v Grasmere, kde bydlela Jean Grahamová. Obdivovala jsem ji více, než dokážu říci. Byla krásná a sečtělá. Zpívala a překypovala nadšením pro hudbu. Byla veselá a přátelská, radostná a ke mně vždy milá. Tolik mi pomohla a dodávala mi odvahu v mém muzicírování; když jsem hrála na housle, doprovázela mne na klavír (což pro ni muselo být hrozné utrpení). Byla naprosto okouzlující. Skutečně, pokud jde o interiérové aktivity a chování, byla ona vším, čím jsem chtěla být i já.

Z Grasmere jsme jeli do Castletownu nedaleko Carlisle, kde jsme pobyli ve venkovském domě Mounsey-Heyshamsových. Sybila (či „Ba“, tak jsme ji znaly) byla pro mne vzorem pro venkovní činnosti, tak jako byla Jean pro ty vnitřní. Sdílela moji lásku ke zvířatům; rybařila a milovala jízdu na plachetnici; skvěle jezdila na koni. Spolu jsme se toulaly ve vřesovištích, pozorovaly život divoké zvěře – a hrály na housle.

Obě tyto ženy pro mne tehdy byly tím, čím by měla být vůdkyně skautkám dnes – příkladem a inspirací. Podporovaly můj smysl pro krásu a lásku k životu v přírodě. Daly mi ideály, probudily ve mně oheň touhy po tom, abych v životě něčeho dosáhla.

O mnoho let později, krátce předtím, než zemřel můj manžel a já jsem se dostala do finanční nouze, Ba Heyshamová ode mne koupila krásné housle, které mi dal otec poté, co jsem se rozhodla brát vážně studium hudby. Byla to kopie stradivárek, zhotovená pány Hillovými pro pařížskou výstavu. Nazývala jsem je „Diana“. Ba darovala tyto housle Asociaci skautek spolu s jedněmi vlastními. Jsou půjčovány slibným mladým houslistkám v Asociaci po dobu jejich studia.

V srpnu 1903 jsme přijely do Kirkdale v Kirkcudbrightshire a zůstali jsme zde až do začátku října. Byl to další obrovský dům a otec ho zaplnil hosty, kteří přijeli na hon. Na podzim jsme se pak vrátili do Purley.

Opět jsem se účastnila honů na mém malém nešlechtěném koníkovi Tompym. Učila jsem se jezdit na sedle v bočním posedu, protože jsem se stala mladou, skoro patnáctiletou dámou a musela jsem nosit jezdecký kostým. Předtím jsem jezdila bez sedla a rozkročmo. Auriol měla poníka jménem Lento, „protože byl velmi pomalý“.

V hudbě jsem také dělala pokroky. 22. listopadu 1903 jsem si zapsala: „Umím na housle zahrát Salut d’Amour od E. Elgara.“ A v prosinci: „(Pan Shea a já) hráli jsme spolu Purcellovy sonáty.“

Po Vánocích otec pronajal na dva měsíce dům č. 51 na Great Cumberland Place. Oslavila jsem tam patnácté narozeniny a myslím, že jsem si tentokrát pobyt v Londýně užila. Několikrát jsme byli v Queen’s Hall na koncertě, organizovaném a dirigovaném Henry Woodsem; slyšela jsem hrát Kreislera („U ostatních vyvolává záchvaty. Je ve všem naprosto skvělý a udivující.“) Později mi jeden přítel opatřil Kreislerův autogram, který jsem chovala jako poklad. Měla jsem slušnou sbírku podpisů, včetně autogramů tak významných lidí, jako byl romanopisec George Meredith.

Teď se mi jeví jako ironie, že jsem propadla tomuto dětskému pobláznění. Tehdy jsem netušila, že tím sama budu v pozdějších letech trpět. Nejméně jednou týdně mě někdo žádá o autogram, často úplně cizí lidé a lidé, kteří nemají nic společného se skautingem – a jen zřídka přiloží obálku s adresou a známku. Z jakého důvodu lidé sbírají autogramy? Co s nimi dělají, když je získají? Vychloubají se s nimi před svými přáteli nebo je používají jako důkaz, že se s tím člověkem setkali? Jeví se mi to jako naprosté plýtvání časem pro obě strany – jak pro toho, kdo autogram dává, tak i pro toho, kdo ho získává.

Během této návštěvy Londýna jsem také navštívila estrádní divadlo (Variety Theatre). Ale nebylo to varieté, jak ho známe dnes; byla to směs cirkusu, kabaretu a normálního hudebního recitálu – ačkoli mě nejvíc zajímala vystoupení zvířat.

1904, 14. února: Všichni do Hippodromu. Krásné. Sloni jezdili po skluzavce do vody.

12. března: Do Palace s otcem na kabaret. Veliká zábava. Cvičení medvědi byli nádherní.

26. března: Otec, Muz a já do Hippodromu. Houdini, král pout. Příliš mimořádné, aby se o tom dalo mluvit. Odemyká pouta. Muž malé postavy, jako Kubelík. Opět potápějící se sloni.

22. března jsme také byli svědky pohřebního průvodu vévody z Cambridge. „Tucty regimentů. Na lafetě rakev a jezdecké boty obrácené špičkami dozadu a jeho válečný kůň byl veden za rakví. Velice působivé.“ Vévoda, nehledě na velkovévodkyni Augustu z Mecklenburg-Strelitzu, byl posledním žijícím vnukem krále Jiřího III. a posledním přeživším bratrancem královny Viktorie. Tak z historické scény odešla další postava viktoriánského období. V tomtéž týdnu jsem se seznámila s jedním z divů nového století: poprvé jsem jela metrem. První trasa londýnské podzemní dráhy ze stanice City do stanice Elephant a „dvoupencová trať “ ze stanice Bank do Shepherd’s Bush byla otevřena teprve v roce 1890 – během mého dětství. Stále to byl nový způsob dopravy. Vagóny táhla parní lokomotiva a byly zakouřené a páchnoucí.

Otci se anglická zima opět zdála úmornou, takže se vydal na okružní plavbu do východního Středomoří, zatímco zbytek rodiny se vrátil do Pangbourne – ale jen nakrátko. Otec se v Purley Hallu nikdy opravdu nezabydlel, místo mu připadalo nudné a nezajímavé, chtěl mít více příležitostí k lovu. A tak v polovině května 1904 už jsme se zase stěhovali. Tentokrát otec našel Luscombe Castle nedaleko Dawlishe v Devonu. Pronajal si ho na jeden rok od bankéře pana Petra Hoareho.

Luscombe byl zámek postavený ve stylu „viktoriánské gotiky“, spíš okázalý, se zoubkovaným cimbuřím a lomenými okny s ozdobnými kružbami. Byla v něm také soukromá kaple. Zámek byl umístěn v chráněné kotlině pod zalesněnými kopci. Matka píše: „Květiny a keře rostou bujně a bohatě. Palmy přede dveřmi a pampasová tráva roste jako plevel.“ Byl to další skvělý domov a první týdny pobytu jsme trávili průzkumem okolních lesů a vřesovišť. Na Velikonoční pondělí se v našem parku konala slavnost. Lidem bylo dovoleno volně se procházet po zahradě a navštívit kapli. Udělalo to na mne velký dojem. Protože zámek byl blízko pobřeží, každý den jsme se koupali.

„Zůstala jsem v moři celou hodinu, protože voda byla skoro horká.

9. července – už konečně umím plavat!“

V dnešní době, kdy děti už v útlém věku umějí plavat jako ryby, se může zdát podivné, že já jsem až do svých patnácti let plavat neuměla. Bylo však velmi málo příležitostí k plavání; pouze několik málo lidí mělo soukromé bazény a veřejných plováren nebylo mnoho. Když jsme bydleli v Purley Hallu, chodívali jsme příležitostně do bazénu v Sulhamu. Ten nechal vybudovat pokrokový farář Wilder pro místní děti. Tam jsem se začala učit plavat, ale moc jsem se naučila, protože matka takové aktivity neschvalovala. Měla jsem krásné plavky, tmavomodré s bílým lemováním na okrajích. Nahoře sahaly až ke krku, dole ke kolenům a měly rukávy.

Koupili jsme pár hnědáků a pokřtili je „Bryant a May“ („protože se k sobě hodili“); chodila jsem lovit krysy; učila jsem se hrát kulečník; chodila jsem lovit garnáty do moře v Dawlishi. Lionel Baird namaloval můj portrét a následujícího roku jsem měla to potěšení vidět tento obraz na výstavě v londýnské galerii. Arthur dokončil studia v Etonu a přešel do Sandhurstu. Tyto události jsou jako vykřičníky ozvláštňující toto léto; ale jinak týdny plynuly, aniž by se něco dělo. Dospívala jsem, nejen fyzicky – 24. května jsem si zapsala: „Měřím pět stop a čtyři palce a vážím šest stonů a osm liber.“ Byla jsem opravdu oddaná hře na housle a každý den jsem usilovně cvičila, zaznamenávala si každou hodinu, každou novou skladbu, kterou jsem se naučila.

Navíc jsem byla biřmována.

Náboženství v životě naší rodiny nehrálo velkou roli. Na rozdíl od mnoha jiných domácností té doby se u nás nekonaly rodinné modlitby. Ve skutečnosti otec vůbec nebyl nábožensky založený. Uctíval krásu myšlenek a mysli, hudby a přírody, ale neměl křesťanskou víru. A matka jeho názory částečně sdílela:

„Když jsem děti v běžném životě zahrnovala vším, co dělá život krásným (psala), snažila jsem se také vzbudit v nich potřebu zajímat se o věci věčné, nekonečné“.

Mladé rostlinky potřebují jemné zacházení – a aby výchova dětí padla na úrodnou půdu, měla by probíhat lehce, ne vynucováním pravidel a nudným systematickým zvykem chození do kostela. Jakmile jsou schopné rozumově vnímat, je dobré vložit jim do srdcí Te Deum pod širým nebem – lásku k přírodě, květinám, zvířatům, prudkému větru a jemnému dešti.

Nicméně jsme se drželi „zvyku pravidelné návštěvy kostela“. Matka, Auriol a já jsme chodily docela pravidelně, v kloboucích a rukavičkách, jak diktovala konvence.

Cestou do kostela jsme se zastavovaly na mostě a pozorovaly proud řeky. A jenom neochotně jsme opouštěly tuto vřelou bohoslužbu na oslavu Božího stvoření kvůli studenému člověčímu podání Hymnu chvály!

Tak hovoří moje matka. Pokud jde o mne, poprvé jsem začala vážně přemýšlet o své roli v životě. Moje biřmování, které provedl biskup z Creditonu v kostele sv. Řehoře v Dawlisu 7. prosince, mě naplnilo posvátnou úctou a ve své obvyklé závěrečné rekapitulaci na konci roku 1904 jsem napsala: „Jsem potvora, protože nemyslím víc na náboženství.“

V lednu 1905 otec odjel strávit zimu v Egyptě a jak se dalo očekávat, matka nás hned všechny odstěhovala do části pronajatého domku v Londýně, do čísla 10 v Eccleston Street. Následovala obvyklá řada koncertů a divadel a já jsem podstoupila krční operaci.

Rok 1905, 4. února, sobota. Pan Milsom Rees mi odstranil nosní mandle (sic) v 8. 45. Položil mně kvůli tomu na stůl. Velmi zábavné. Poprvé jsem dostala éter. (sic). Zůstala jsem ležet v posteli.

Byla jsem ráda, že koncem března jsme byli zpět v Luscombe a já jsem se mohla potěšit se svými koňmi a psy. „Doogy je božský. Skvělá jízda lesem a k vřesovišti.“ Ale v Luscombe jsme moc dlouho nezůstali. Matce se toto místo zdálo vyčerpávající a skličující a napsala: „Toužím uniknout ze sevření tohoto hradu – z temných a deprimujících DEPRESIVNÍCH pokojů a zdrcujícího ticha tohoto krásného údolí.“ A znovu se s otcem vydali hledat svůj pozemský ráj. Tentokrát si pronajali Bradfield nedaleko Cullomptonu v Devonu. Myslím, že to byl nejoblíbenější z domovů, v nichž jsem bydlela před svatbou.

Byl to skvělý alžbětinský zámeček postavený ve tvaru písmene E, od jihu k němu vedla dlouhá příjezdová cesta lemovaná alejí cedrů. Na východní straně domu byla níže položená upravená zahrada se zastřiženými tisy. Jídelna se nacházela v zadní části domu a poskytovala výhled na velké jezero, které bylo pravděpodobně v minulosti zásobárnou ryb pro domácí kuchyni. Na jezeře jsme chovali párek labutí. Dali jsme jim jména „Elsa a Lohengrin“. Zbytek prostoru zaujímaly rozlehlé lány parku a lesa, uhlazené trávníky a skupinky rododendronů. Nastěhovali jsme se tam 10. května 1905.

Ve stejné době si otec najmul také byt v Londýně v Kensington Courtu. Matka s Auriol tam odjely na taneční a divadelní sezónu a ve městě zůstaly až do července. Mezitím jsme se s otcem usadili v Bradfieldu. Já jsem se musela starat o domácnost.

„Je to zábava i povinnost starat se o přípravu jídla pro otce,“ napsala jsem si do deníku. Mohu říci, že jsem nikdy nebyla pověřena žádnou zodpovědností – kromě příležitostných situací jako byla tato, kdy jsem formálně měla za úkol vést domácnost (ačkoli ve skutečnosti všechno dělalo služebnictvo podle matkou předepsaných pokynů). Opravdu jsem nebyla připravena pro život. Nikdy jsem se nedostala do kuchyně, nenaučila jsem se základní věci týkající se vedení domácnosti či vaření nebo šití. Když jsem se vdala, neměla jsem ani potuchy o tom, jak se dělá rýžový nákyp. Někdy se jen divím, jak jsem dokázala vést domácnost a vychovávat děti – určitě ne ze znalosti nebo zkušenosti! Jediná věc, na niž jsem přece jen byla odborník a která mi přišla vhod při mých cestách po celém světě: schopnost usadit se v novém prostředí a „vytvořit domov“, kdekoli jsem byla.

1905, 24. května: Dovezli náš nábytek, který byl rok uskladněn v Readingu. Velká zábava a zároveň úkol – aranžování a plánování.

25. května. Další nábytek a tucty beden s čínským porcelánem atd. všeho druhu. Vybalila jsem s pomocí služek kolem padesáti beden a zvládla také rozmístění dalších věcí. Tolik práce. Otec i já jsme velmi unaveni.

V šestnácti letech jsem byla jako na houpačce – neustále jsem kolísala mezi dětstvím a raným ženstvím. Můj deník popisuje radostné nadšení nad mými tanečními partnery nebo časté záchvaty deprese nad ničím zvláštním a všeobecně vším. A v dalším záznamu hraju kriket nebo bezcílně trávím čas v „corricles“ – proutěných člunech – na jezeře.

Spolu s Auriol jsme našly nové využití plochých plechových umyvadel, která byla standardním vybavením každé ložnice v Bradfieldu. Objevily jsme, že je překvapivě lze využít jako výkonné loďky a že v nich můžeme rukama pádlovat přes jezero, jedna osoba v každém umyvadle. Naše hra na „umyvadlové pólo“ byla založena na nápadu pokusit se chytit jedno z umyvadel a zvrhnout soupeře do vody. (Jezero bylo jenom asi čtyři stopy hluboké, takže to bylo docela bezpečné.) Hráč vyhozený (či vypadlý) z umyvadla z něj musel vylít vodu a znovu se do něj dostat. Bylo to opravdu nedůstojné pro dvacetiletou a šestnáctiletou dívku (tak staré jsme tenkrát s Auriol byly), ale byla to velká legrace. Jednou odpoledne, když jsme se ohromně bavily s jedním z našich přátel, se u nás neočekávaně zastavil lord Waleran. Jelikož byl majitelem domu a umyvadla patřila do jeho majetku, mohla to být trapná situace. On byl ale velice milý a prohlásil, že „nikdy dříve nevěděl, k čemu vlastně ta umyvadla byla určena“.

V Bradfieldu byly dobré hony, takže otec se během podzimu dobře bavil. „24. září 1905. Špičkový lov. Už jsme dostali přes stovku křepelek.“ Snažila jsem se naučit své černé štěně Dinah aportovat, jako to dělal Doogy, ale musím zapsat: „Aportuje kapesník, ale křepelku chce sežrat.“

Můj bratr byl nyní přidělen ke 3. batalionu Coldstream Guards (nejstaršímu regimentu britské armády), museli jsme tedy jet do Londýna, abychom ho viděli na přehlídce. „5. listopadu 1905. Jeli jsme do Londýna, abychom viděli Arthura při střídání stráží před Svatojakubským palácem. Nesl prapor a v chlupaté čepici vypadal hezky.“ Matka se svým smyslem pro dramatizaci popisuje událost takto: „Arthur „střežící“ palác. Beru Olave do Londýna, aby nakoukla přes mříže a číhala v pronikavém řezavém větru na střídání stráží – a aby viděla našeho chlapce v červené uniformě, jak pochoduje se zápalem a dravostí.“

Když jsem byla ve městě, šla jsem se podívat na časné ranní promítání na polytechnice. Film se nazýval „Oživené fotografie“. Zdá se podivné, že film byl za mého života takovou novinkou. V tomtéž týdnu vidím, že jsem byla na zkoušce plesových šatů šitých na míru v Liberty’s a také hrůzný zápis: „Sibyl Dyson Laurie pozorovala zatmění Slunce, má poškozené oko a může se stát, že o něj přijde. Syn Astleyho Corbetta také přišel o oko při střelbě.“ Toto se týkalo úplného zatmění Slunce, které jsme také pozorovali v Bradfieldu 30. srpna.

Nicméně přes všechna divadla a bratrovu slávu v královské gardě jsem byla ráda, že se s otcem vracím do Bradfieldu. V Devonu byl sníh, i když byl teprve listopad – a sníh asi obrátil mé myšlenky směrem k jiným zasněženým zemím, takže k mým zřídkavým poznámkám k zahraničním událostem přidávám: „Revoluce v Rusku je stejně zlá jako vždy. Tisíce lidí zabity kozáky.“

V bezpečí mého pohodlného domova jsem si neuvědomovala, že tyto úvodní revoluční bitky směřovaly k odstranění starých pořádků v Rusku v roce 1917; že Německo už zbrojí pro novou válku; že všude v Evropě dochází ke značným projevům nespokojenosti, což časem může zpochybnit náš privilegovaný způsob života, naše bohatství a přepych. Tyto myšlenky byly nepředstavitelné v onom klidném listopadu 1905, kdy jsem se spolu s otcem a psy brouzdala sněhem a po večerech jsem mu hrávala na housle.

Tak přišly Vánoce a s Auriol jsme objížděly panství a doručovaly dárky zahradníkům a správcům a jejich rodinám. Navenek bylo všechno klidné a laskavé, ale hluboko uvnitř jsem cítila hluboký neklid, blíže nedefinovatelnou nespokojenost s prázdnou rolí „dcery z velkého domu“. O Vánocích 1905 jsem si zapsala: „Proboha, další rok téměř pryč. Promarněný!“

4. kapitola

Mladá dáma je uvedena do společnosti

léta 1906–1908

V lednu 1906 se konaly všeobecné volby, které znamenaly drtivé vítězství liberálů. Při zpětném pohledu je zřejmé, že tyto volby byly svým způsobem stejně důležité jako velké vítězství whigů v roce 1832 nebo, abychom se vrátili k dnešku, jako zdrcující výhra Labour Party po druhé světové válce. Nicméně v důsledku mé omezené znalosti historie by se stěží dalo očekávat, že poznám důležitost současných voleb. Zapsala jsem si pouze, že jsem 17. ledna šla spolu s otcem do Verbeeru k volbám. Na rozdíl od dnešní doby, kdy severní Devon je jedna z posledních bašt liberalismu, byl v roce 1906 zvolen kandidát konzervativců.

Daleko víc mne poznamenalo, že jsem musela zanechat svého milovaného Doogyho v Devonu, zatímco jsem na dva měsíce odjela do bytu. Otec tentokrát na svoji zimní cestu do ciziny vzal s sebou Auriol a já sedmnáctiletá (ačkoli jsem stále „vypadala na čtrnáct,“ zapsala jsem si) jsem byla dostatečně dospělá, abych byla společnicí mé matce.

Jaké intenzívní lekce kultury se mi během těch dvou měsíců dostalo! Byly to hodiny němčiny a hudby s Fräulein Ulmerovou. Byly to návštěvy muzeí a galerií. Každý týden jsme byly dvakrát až třikrát na koncertě. V Royal Albert Hall jsem slyšela Wilhelma Backhause. Skladatel Roger Quilter mě vzal na jeden z koncertů v Broadwoodu. V té době mu bylo asi devětadvacet let. Později, v roce 1911, složil hudbu k dětské pohádce Kde končí duha /Where the Rainbow ends/). Ve stejném roce tuto pohádku na scéně divadla Savoy jako vánoční představení uvedl Charles Hawtrey. Pravděpodobně nejpamátnějším koncertem bylo provedení relativně nového díla sira Edwarda Elgara Sen Gerontiův /The Dream of Gerontius/, v němž titulní roli zpíval Gervas Elwes.

Je fascinující ohlížet se zpět a připomínat si, že mnozí z koncertních umělců a herců, které jsem poznala jako –náctiletá, se později stali všeobecně známými.

Například Petr Pan je pravidelnou součástí londýnské scény o Vánocích, ale já jsem viděla jedno z prvních představení s mým milovaným Geraldem du Maurierem jako kapitánem Hookem. Říkám „milovaným“, protože jsem viděla každou hru, ve které se on objevil. Šlo to až do krajnosti, protože představení Raffles jsem viděla sedmkrát. Maskelyne a Devant, iluzionisté, uváděli diváky ve zmatek svými kouzelnickými představeními. Shledala jsem je „úžasně mystifikujícími“. Pan Beerbohm Tree a paní Constance Collier účinkovali v Neronovi v His Majesty’s Theatre. „Požár Říma byl úžasný“, poznamenala jsem si.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrcadlo mého srdce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.