Dielo vzniklo s finančným prispením Literárneho fondu.

epub producer © 2015 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Marta Blašková Maňáková, Andrea Harmanová
21. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Peter Adamecký, 2015
Cover & © Peter Dlhopolček, profigrafik.sk, 2015

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

EPUB: ISBN 978-80-89718-55-9
MOBI: ISBN 978-80-89718-56-6
PDF: ISBN 978-80-89718-57-3

Všetky postavy a charaktery v tomto príbehu sú vymyslené.
Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, situáciami
alebo realitou je čisto náhodná.

Čo sa mi však poľutovaniahodné vidí,
je, že badám niekoľko nerozumných a hlúpych modloslužobníkov,
ktorí napodobujú vznešenosť kultu Egyptského a hľadajú božstvo,
o ktorom nemajú nijakého poňatia,
vo výlučkoch vecí mŕtvych a bezduchých,
a týmto všetkým sa vysmievajú
nielen z božských a prozreteľných vyznávačov kultu,
ale takisto z nás...

(Giordano Bruno: Zahnanie triumfujúceho zvera)

.

I. Ostrov

V malom salóniku bolo šero. Chvíľu stál pri okne a cez úzke škáry v zatiahnutých žalúziách pozeral na zapadajúce slnko.

Aké gýčovité, zasmial sa v duchu. Neďaleko stálo niekoľko turistov, ktorí nadšene vykrikovali a fotili sa. Cez leto ich tu budú davy. Namiesto toho, aby robili niečo užitočné, potulujú sa po svete a myslia si, že ich obohatia nové zážitky. Sezóna sa ešte len začínala a on dúfal, že keď sa skončí, bude už všetko inak.

Pohodlne sa usadil do kresla a nohy si vyložil na nízky teakový stolík. Premýšľal o tom dlhé roky a teraz, keď jeho predstavy konečne nadobúdali reálne obrysy, cítil nepokoj. Nič by sa nemalo stať, všetko je predsa zabezpečené, uisťoval sa.

Postavil sa, keď sa otvorili dvere. Vošiel nízky, tučný muž vo svetlom obleku a s čiernymi riedkymi vlasmi. V ruke zvieral drahú koženú aktovku s monogramom a úsmev na jeho guľatej tvári nasvedčoval, že je v dobrom rozpoložení. Podali si s hostiteľom ruky a ten mu ukázal, aby si sadol oproti nemu.

„Herr Holzknecht. Tak...“ pozrel na tučniaka, ktorý sa začal potiť. Okná boli zatvorené a klimatizácia vypnutá.

„Máte tu teplo.“

Holzknecht vybral zo stojana na stolíku papierový obrúsok a poutieral si čelo.

„Sme predsa na ostrove.“

„Áno, máte pekný hotel, taký útulný, starosvetský. A ten výhľad...“

„Nemusíte to tu ospevovať. Ja nedávam zľavy. Rád by som počul niečo iné.“

Tučniak zafučal. „Všetko je v poriadku. Je to dohodnuté, ako ste chceli. Radi by sa stretli aj s vami, ale povedal som im, že v tejto veci mám vašu plnú moc. Nevedia, kto ste. Ste pre nich iba klient. Veľmi dobre platiaci klient,“ vzdychol, „akurát...“

„Čo akurát?“ pomaly sa predklonil majiteľ hotela.

„Nastal taký menší problém.“

„Hovorte.“

Tučniak sa začal ešte viac potiť. Vytiahol z aktovky papiere, ukazoval ich hotelierovi a sústredene vysvetľoval. Po nose mu stiekla kvapka potu, chvíľu zastala na špičke nosa a potom spadla na papier v jeho ruke. Muž sa znechutene odtiahol.

„Prepáčte,“ začal sa znova utierať spotený hosť.

„V poriadku. Takže toto je ten problém?“

„Presne tak. Ale dovolím si predpokladať, že s vašimi možnosťami sa to dá vyriešiť. Je to iba drobná nepríjemnosť.“

„Povedali ste mi všetko?“ hľadel hostiteľ Nemcovi uprene do oči.

„Určite. Úplne všetko. Spoľahnite sa.“

Muž sa konečne trochu pousmial.

To Tučniaka posmelilo a uvoľnil sa. Bál sa tohto divného chlapa, ale rozhodli peniaze. Vlastne ani poriadne nevedel, kto to je. Jeho ľudia ho pred pár mesiacmi vyhľadali a oslovili so zaujímavou ponukou. A vyzerá to tak, že nakoniec všetko dobre dopadne...

„Takže už vás nebudem potrebovať,“ prerušili Nemcove myšlienky chladné slová.

Muž luskol prstami a cez vedľajšie dvere vstúpil do salónika chlap oblečený ako čašník. Tučniak chcel vstať, no zrazu mal na hlave priesvitné igelitové vrecko. Jeho okraj sa mu pevne stiahol okolo krku. Niekto ďalší musel stáť za jeho kreslom! Chcel zdvihnúť ruky, ale ten čašník mu ich pevne pritlačil k telu.

„Čooo?“ zachrčal. „Scheisse!“

Prudko dýchal a pokúšal sa dostať zo zovretia. S klesajúcim obsahom kyslíka sa vrecko čoraz viac zahmlievalo a lepilo sa mu na tvár. Teraz sa z neho úplne lialo. Srdce mu začalo biť strašne rýchlo.

„Ja... nie!“ pokúšal sa protestovať, ale videl len rozmazanú tvár hoteliera, ktorý naňho so záujmom pozeral, vyceril zuby v úsmeve a potom mávol rukou. Tučniak cítil, ako ho zovreli ďalšie mocné ruky a pritlačili k dlážke. Kým ho celkom neobalila lesklá fólia, kopal nohami a lapal po dychu. To posledné, čo zbadal, bol tenký lúč zapadajúceho slnka, ktorý sa predral cez žalúzie zatvoreného okna.

Pomocníci začali systematicky obaľovať zmietajúce sa telo izolačnou páskou. Do salónika rýchlo vkĺzol ďalší muž, nezaujate hodil krátky pohľad na posledný zápas vzpierajúceho sa a posadil sa na jeho miesto.

„Počul si.“

Muž sa zasa postavil k oknu. Turisti sa pokochali romantickým západom slnka a pomaly sa rozchádzali. „Postaráš sa o to.“

II. Oslo

Veľvyslanec Pavol Bednár sa ponáhľal. Chcel sa dostať čo najskôr na ambasádu a poradiť sa so svojím zástupcom. Už predtým, keď sa rozprávali o tejto nepríjemnej záležitosti, mu pomohol a teraz by mal byť rád, že sa všetko objasnilo. Ale Bednár tomu neveril. Vyzeralo to zle, veľmi zle, aj keď ho ubezpečovali, že všetko bude v poriadku. Začínalo sa stmievať a on zamyslene kráčal ďalej. Tohto problému by som sa mal čo najskôr zbaviť, premýšľal v duchu. Lenže je to také šialené, že nevedel, či mu bude niekto veriť. Má päťdesiatšesť rokov, veľvyslancom bude možno ešte dva roky, ďalšie dva-tri roky v kancelárii na ministerstve ako riaditeľ odboru a pred zaslúženým odpočinkom posledná misia. Za celý život sa nacestoval dosť, teraz sa chce konečne usadiť. Chalupa v malej dedine na západnom Slovensku, rybačka, bicyklom na pivo do miestnej útulnej krčmy a nezáväzné rozhovory so starousadlíkmi.

Nie že by sa mu v Osle nepáčilo. Ale ľudia sú tu takí, skrátka, zvláštni. Samozrejme, k nemu sa správajú ináč, pretože je veľvyslanec, ale od Slovákov, ktorí tu žijú a pracujú, často počúval znechutené reči. Zamestnávatelia im dávajú nezakryte najavo, že sú len obyčajní chudáci, či dokonca paraziti. K nám si to dovolia, sťažovali sa krajania. Lenže ak si toto myslia o nás, čo si potom myslia o moslimoch a černochoch, ktorých je tu strašne veľa a stále prichádzajú ďalší? Im však nemôžu nič povedať, pretože by ich hneď obvinili z rasizmu alebo náboženskej neznášanlivosti, a pritom dobre vedia, že títo ľudia nič pozitívne neprinášajú, nepracujú, majú minimálnu alebo žiadnu kvalifikáciu a iba zneužívajú systém. Nóri sa chytili do pasce vlastnej politickej korektnosti a multikulturalizmu. Pred desiatkami rokov chceli – podľa názorov sociálnych inžinierov – cudzincov asimilovať, ale so zvyšujúcim sa počtom zistili, že by to bolo veľké sústo. Tak im radšej priznávajú sociálne výhody a nadpráva, než aby si sami priznali, že tento model už dávno zlyhal.

Ešte pár sekúnd a vyjde z Frognerparken, zelenej časti mesta, a pôjde ďalej po Thomas Heftyes gate priamo k budove veľvyslanectva.

Nebolo to ďaleko, sotva pár stoviek metrov. Cesta v parku vyzerala opustená, len spoza stromov počul tlmené hlasy, ktorým nerozumel.

„Hey, mister,“ ozval sa za ním hlas s prízvukom, „hey, wait!“

Obrátil sa. Pred ním stál vyškierajúci sa asi tridsaťročný černoch s plastovým pohárom v špinavej ruke. Otrčil mu pohár pod nos, zaštrkotal mincami vnútri a očami naznačoval, aby mu tam niečo hodil.

Veľvyslanec v duchu zaklial. Asi si to svojimi úvahami privolal.

Nemal na to myslieť!

„Jeg vet ikke bære penger,“ povedal naučenú frázu a až potom si uvedomil, že mu tento človek určite nerozumie, preto mu zbytočne hovorí po nórsky, že nemá pri sebe peniaze.

„I have no money,“ povedal pomaly, ale dôrazne, „understand?“

„Hungry, hungry,“ zareval černoch a pokúsil sa ho chytiť za rukáv plášťa. Bednár sa mu vytrhol, otočil sa a chcel rýchlo odísť. Vtom sa spoza stromov vynorili ďalší dvaja černosi a blížili sa k nemu. Videl ich vo svetle pouličnej lampy. Jeden starší, prešedivený, ale druhý bol mladý a svalnatý. Zatiaľ boli ďaleko.

Veľvyslanec sa rýchlo obzeral okolo seba. Nevidel nikoho, kto by mu mohol pomôcť. Aj keby tu niekto bol, asi by sa nepúšťal do bitky s troma dospelými chlapmi. Za takmer tridsať rokov práce diplomata už zažil všeličo, toto však bolo nad jeho sily.

Odstrčil žobráka s pohárikom, ktorý sa ho znova pokúšal chytiť, a rozbehol sa.

Svalnatý černoch svižne preskočil lavičku, vytiahol nôž a rozbehol sa za ním. Mal som ísť aspoň so šoférom, bleslo Bednárovi hlavou. Lenže oni chceli, aby som prišiel sám. V nohe ho prudko pichlo. Len pred pár mesiacmi mu operovali bedrový kĺb, a aj keď predtým rád hrával tenis, od operácie ani len nepobehol.

Za sebou vnímal krik v neznámom jazyku.

Pribehol k ceste Ring 2, zastal na kraji chodníka a sťažka dýchal.

V diaľke uvidel prichádzajúce strieborné Volvo. Možno mi pomôžu, dúfal a dôrazne naň zamával. Vstúpil na cestu a zasa zdvihol ruku. Černosi boli už len pár metrov od neho.

Auto najskôr spomalilo, akoby chcelo pri ňom zastať, vzápätí však prudko zrýchlilo a namierilo rovno na neho.

Čo to robí?! Chcel uskočiť, ale nestihol.

Telo veľvyslanca Bednára vyletelo do vzduchu, a keď po krátkom lete dopadlo na tvrdý asfalt, ozval sa iba tupý praskot lámajúcich sa kostí a lebky.

III. Bratislava

„Áno?“

„Pán premiér, hlásim splnenie úlohy. Plánované cvičenie prebehlo s výbornými výsledkami. Bolo preverené kontrolné spojenie, nácvik útoku, realizovali sme...“

„Čo? Aké cvičenie?“

„No, to... to, ktoré ste nariadili po teroristických útokoch.

Že sa máme preveriť...“ habkal hlas v telefóne, „... našu akcieschopnosť.“

„A kto volá? Nevidím vaše číslo. Kto ste?“ vyštekol rozčúlený predseda vlády.

„To je utajený telefón. Súčasť cvičenia. Tu je plukovník Marko, zástupca riaditeľa Služby.“

„Ale prečo mi, kurva, voláte o piatej ráno?! To nestačí o ôsmej?“

zúril premiér. Pamätal si, že pred týždňom hovorili na rokovaní vlády o nejakom cvičení, ale nevedel, že tí idioti budú takí iniciatívni a zorganizujú ho tak rýchlo. Zívol tak, až mu skoro vyskočila sánka.

„A prečo nevolá riaditeľ?“

V telefóne nastalo ticho.

„On má teraz ešte vyhodnotenie.“

Premiér sa začal preberať a logicky uvažoval: „Ak má teraz vyhodnotenie, tak prečo mi nezavolá, keď sa to skončí? Vyhodnotenie!

Vy tu kokcete, že všetko prebehlo výborne. Tak ako to je?!“ Snaživci – pravdepodobne zo Služby –, ktorí sa chceli vyšplhať vyššie, mu písali anonymy, ako to na takých cvičeniach vyzerá. Zatelefonujú si, nejaký referent napíše na papier správu o úspešnom splnení úloh, stretnú sa na centrále a potom sa všetci funkcionári ožerú ako cárski dôstojníci.

Marko si v duchu nadával. Mal radšej počkať. Lenže šéf mu povedal, aby ihneď zavolal premiérovi. Nuž, povedal − skôr to vybľabotal. S tým vyhodnotením neklamal. Naozaj tomu tak hovorili. O tretej akciu ukončili a potom sa otvorilo pár fľašiek dobrej whisky, ktoré im styční dôstojníci spriatelených spravodajských služieb nosili pri zdvorilostných návštevách. Riaditeľ Služby Ján Molnár nič nejedol, tak sa rýchlo opil a potom mal silné reči: „Dajte sem tých teroristov, všetkých ich osobne postrieľam. Tuto, k stene, boha im. Zhynú pod kresťanskými zbraňami! A ty čo čumíš? Volaj predsedovi vlády! Chcel cvičenie, tak ho má.“

„Ja...“ začal Marko, ale premiér ho hneď prerušil.

„O pol hodiny čakám vášho riaditeľa na úrade vlády. S podrobným hlásením.“

V telefóne zostalo ticho. Marko sa zdrvene oprel o stôl.

Z vedľajšej kancelárie doliehal opilecký rev a povzbudzovanie.

„Kde si?“ vopchal hlavu cez pootvorené dvere sekretariátu riaditeľ vnútornej bezpečnosti. „Šéf sa stavil, že urobí naraz sto klikov.“

To mu ešte lepšie rozpumpuje alkohol v žilách, debilovi.

„Radšej zožeň kýbel so studenou vodou,“ precedil Marko, „kým nebude neskoro. O pol hodiny má byť u premiéra.“

—

Riaditeľ Služby Molnár sa mierne zaknísal na pätách. Nedarilo sa mu zaostriť zrak. Vonku sa už brieždilo a hodiny na stene ukazovali pár minút po pol šiestej. Keď ho ochrankár so zlomyseľným úškrnom viedol bočným schodiskom do premiérovej kancelárie, tak sa zatackal, že sa musel oprieť o stenu.

Premiér ho ani nevyzval, aby si sadol. S prižmúrenými očami ho pozoroval spoza stola a sŕkal čaj, ktorý si musel uvariť sám, pretože tak skoro ráno nemal k dispozícii nikoho okrem ochrankárov.

„Tak čakám,“ udrel dlaňou po stole. „Hlásenie!“

Molnár sťažka rozlepil suché pery. „Ja... dám... písomne... hneď,“ zabľabotal.

„Čo? Nerozumiem vám!“

„Že... potom...“

Jameson v jeho žalúdku bol nepokojný. Pýtal sa von, na koberec v premiérovej kancelárii. Alebo možno až na jeho stôl.

Riaditeľ naprázdno pregĺgal a snažil sa potlačiť dávivý reflex.

„Omyl či chybu odpustiť dokážem. Kto robí, robí chyby. Ale neschopnosť nie. Sklamali ste ma. Tak viete čo? Viete, čo s vami urobím?!“ premiér sa prudko postavil. „Ja vás jednoducho vyrazím.

Nie, vlastne nevyrazím. Odídete na vlastnú žiadosť! Môžete odísť s hanbou alebo potichu. Vyberte si.“

„Ale veď ste povedali, že cvičenie... teroristi, útoky...“

„Nemyslel som cvičenie ako súťaž, kto najviac vychlastá. To môžete cvičiť teraz. V civile budete mať na to dosť času.“

Molnárov žalúdok viac nevydržal. Obrátil sa a vychrlil celý obsah. Riaditeľ Služby ešte stihol skloniť hlavu, takže hnedožltá, páchnuca tekutina nedoletela až na premiérov stôl, ale prskala na koberec pred ním. Zvracajúci muž klesol na kolená priamo do svojich zvratkov.

Premiér znechutene odskočil dozadu.

„Vy ste kokot, Molnár. Absolútny kokot!“

—

„Čo teraz vlastne robíš?“

„Prečo sa pýtaš také sprostosti? Dobre vieš, čo robím. Pätnásť rokov som neodslúžil, nemám žiaden výsluhový dôchodok.“

Adam Kňazovický bol prekvapený, keď sa mu ozval bývalý kolega Dušan Bartek, ktorý sa stal novým riaditeľom Služby za nie celkom vyjasnených okolností. Súhlasil, že sa s ním stretne neďaleko centrály, pretože to mal po ceste do práce.

„Prečo odišiel Molnár? Tej báchorke o nových výzvach nik to neverí. Čo môže byť zaujímavejšie, ako byť šéfom tajnej služby?

Povedz mi.“

„Takže mrháš svojimi schopnosťami a talentom. Robiť esbéeskára v banke alebo v nákupnom centre, to ťa baví? Hovoríš plynulo troma cudzími jazykmi!“ Nový riaditeľ nereagoval na jeho otázku a Adam sa mu nedivil.

„Do banky chodia aj cudzinci, nie? Inde ma nezobrali.

Som tam v teple, prípadne s klímou, dokonca som začal pravidelne chodiť do posilňovne. No keby náhodou prišiel nejaký zúfalý magor a chcel peniaze, tak mám zakázané zasahovať a robiť hrdinu. Banky sú poistené. Baba za priehradkou mu hodí tri tisícky zo šuplíka a potom zavoláme políciu. Pre banku sú to plevy, hlavne, že sa nikomu nič nestane. Občas vyvediem von nejakého opilca alebo bezďáka. Čistá robota.“

Adam Kňazovický bol bývalým príslušníkom Služby. Mal tridsaťosem rokov, priemernú výšku, hmotnosť aj ostatné parametre. Špecialisti v Službe mu hovorili, že je takzvaný nezapamätateľný typ, čo je výhodné pre prácu, ktorú robí.

Hnedé vlasy mal nakrátko ostrihané a momentálne sa holil iba raz za týždeň, napriek tomu, že manažér z esbéesky, ktorý mal na starosti rozdeľovanie smien v bankách, mu naznačoval, že ich pracovníci by mali byť hladko oholení. Aj teraz mal na tvári päťdňové strnisko, ktoré si mimovoľne pošúchal rukou.

„Vraj si dostal ponuku robiť šéfa ochrany Tarabovcom.“

Adam pokrútil hlavou a poobzeral sa po kaviarni.

„Už si asi desiaty, ktorý sa ma na to pýta. Ale určite najinformovanejší.

Dobré peniaze, krátky život. Alebo sloboda.

Za rok, za dva by ma asi niekto zastrelil alebo by som skončil v base. Pretože oni tam s najväčšou pravdepodobnosťou skončia. Ale ty už povedz, čo vlastne chceš. O hodinu sa mi začína poobedňajšia a ešte som sa chcel najesť.“

„Počul si o Bednárovi?“

„O tom diplomatovi? Viem, čítal som o tom,“ povedal a prehodil si nohu cez nohu. „Áno, je to tragické. No a? Asi mal smolu. Cestní piráti sú všade na svete.“

„Bol to môj priateľ.“

„To som nevedel. Úprimnú sústrasť.“

„Mal dcéru.“

Bartek sa odmlčal a pozeral na Adama.

„Som jej krstný otec. Chcem, aby si sa na to pozrel,“ dodal rozhodne.

„Ja? Ale prečo? Nešťastná náhoda. Vyšetrovanie bolo uzavreté a...“

„Dnes je streda. V pondelok nastúpiš do Služby. Vybav si to v terajšej robote, alebo sa daj vyhodiť, nemusím ťa učiť, ako sa to robí,“ pokračoval Bartek a úmyselne prehliadal spýtavý výraz na Adamovej tvári. „Budeš zaradený priamo u mňa v kancelárii.“

„Veď ma odtiaľ vyhodili na paragraf. A potom som bol trestne stíhaný. A keby aj, ako to bude s psychotestami? S detektorom lži? Po tom všetkom asi ťažko dostanem bezpečnostnú previerku.“

„Dostaneš ju. Služba si robí previerky sama. Ja som teraz riaditeľom a ja určujem pravidlá! Bude to moja zodpovednosť.

Takže?“ Zoberie to, určite zoberie. Kňazovický bol vždy ako buldog, čo sa zahryzne a nepustí, spokojne si v duchu hovoril Bartek. „Plat maximálny a veľmi, veľmi vysoké osobitné finančné prostriedky,“ zaklincoval svoju ponuku. „Kým si bol preč, tak sa zmenila aj štruktúra. Teraz máme trinásť alebo štrnásť útvarov. Vidíš, ani ja to poriadne neviem. Ale chceme byť v rámci možností transparentní, pomáhať ľuďom, informovať. Taký je teraz trend. Snaha o otvorenosť.“

„Sprostý trend.“

„Aj hovorcov mám dvoch. Ale keďže nikdy nič nemôžu povedať, tak v prípade nejakej kauzy hovoria iba to, že ide o utajované skutočnosti, takže sa Služba nebude k tomu vyjadrovať. Aj tak sú to asi najlepšie platení hovorcovia v štátnej správe. Nejaký novinár vypočítal, že za jedno slovo dostanú dvesto eur,“ dodal so smiechom.

„A máš aj viac ľudí? Minule som niekde čítal, že Služba je roztrieštená a priepustná pre cudzie tajné služby. Ale vlastne, čo by tu chceli zistiť? Veď tu všetci o všetkých vieme. A keď nie, tak si domyslíme. Taký je trend, nie?“

„Nie, nemám. Viac je len riadiacich pracovníkov s vyššími platmi. O Službu sa ale teraz nestaraj, nebude tvojou úlohou riešiť jej problémy. Tak čo?“

Kňazovický pomaly vyfúkol vzduch z pľúc. Toto je šanca. Tí sprostí manažéri, politici aj odídený bývalý riaditeľ by možno povedali, že je to výzva, ale on to slovo neznášal. Pre neho je to skôr šanca robiť niečo zaujímavé a pri tom si slušne zarobiť.

A rehabilitovať sa. Aj keď sa pred Bartekom tváril, že je všetko v pohode, práca ochrankára ho pomaly ubíjala. Hlavne to odporné fialové sako s logom firmy, ktoré musel mať na sebe.

Teraz ležalo zhúžvané v igelitke, ale o hodinu si ho bude musieť obliecť a stáť v banke ako debil. A vedel, že aj Bartek to vie. Natoľko ho poznal.

„Mal by si o tom ešte popremýšľať. Fakt nebudeš mať z toho problémy?“

„Ja nie som nikomu nič dlžný,“ sebavedome povedal Bartek.

Zatiaľ, kamarát, zatiaľ, povedal si Adam v duchu a nahlas dodal: „Odvážne slová. Dobre, beriem.“ Podal riaditeľovi cez stôl ruku. „A ešte raz − prečo ja?“

„Lebo sa na to najlepšie hodíš. Si buldog. Zahryzneš sa a ideš.“

„Ale ešte mi povedz, ako to bolo s tvojím predchodcom. Aj tak by mi to na centrále niekto povedal.“

Bartek sa zasmial.

„Máš pravdu. To sa neutají. Ale novinárom to ešte nikto nepovedal.

Ožral sa a vygrcal sa u premiéra na koberec.“

„No čo. Aspoň raz v živote vyjadril svoj skutočný názor. Urobiť z neho riaditeľa Služby bolo ako urobiť z epileptika pilota.“

„A ja?“

„Ty?“

„Aký som riaditeľ?“

„Odkiaľ to mám vedieť? Možno ako ten jednooký medzi slepými.“

„Stále si drzý.“

„Veď ešte nie si môj šéf.“

—

Zdenka sa ešte nechcela zobudiť a vstať, ale vedela, že sa tomu nevyhne. Ležala so zatvorenými očami a počúvala zvuky prenikajúce zvonka. Sobota ráno. Nemôže to odďaľovať. Posadila sa na posteli, rozpomínala sa na predchádzajúcu noc a pozerala na vedľa nej ležiaceho muža. Ako sa volá? Dávid, Denis?

Asi Denis. To je jedno. Včera jej tvrdil, že má najkrajšie oči na svete, a ona bola v rozpoložení, keď to chcela počúvať. Piatková noc sa na to hodí. Bola to chyba, veľká chyba, a preto bola naštvaná.

Aj na neho, hoci za to nemohol, iba využil príležitosť.

Prečo to vlastne urobila?

Mladík sa prevalil a pomaly otvoril oči.

„No ahóój,“ zatiahol s hnusným prízvukom a začal po nej šmátrať rukami. Zdenka sa k nemu otočila a uvidela červené, karpinami zalepené oči. Prisunul sa bližšie a pokúsil sa jej strčiť ruku medzi nohy. Odstrčila mu ju. Cítila jeho dych, páchnuci zvyškovým alkoholom. Ona asi tiež nevyzerá najlepšie. Včera v bare sa zdal normálny, akurát mal stále na hlave čiapku, ktorá vyzerala ako veľká ponožka. Nechcel si ju dať dole. Hovoril, že študuje filozofiu a hučal do nej svoje politické teórie. Prikyvovala a hádzala do seba vodky. Nepotrebovala filozofa. Potrebovala chlapa na noc. Včera vyzeral ako ten najlepší v okolí. A teraz to ľutovala, ale už bolo neskoro.

„Poď, zatrtkáme si ešte na rozlúčku. Vlastne nie, veď je sobota.

Môžeme tu byť cely deň,“ pobúchal významne po posteli.

„Prestaň. Musím ísť. Keď chceš ísť do kúpeľne, tak je tam,“ ukázala. Včera sa na seba vrhli a žiadna kúpeľňa im nechýbala.

„Máš fasa byt. Starý dom v centre, ale vnútri to vyzerá super,“ povedal uznanlivo. „Načo ti je takej samej?“

Zdenka sa postavila, ale zasa ju stiahol za ruku.

„Ešte raz. No tak!

„Pusť ma!“

Druhou rukou sa ju pokúsil pritiahnuť k sebe. Zdenke došla trpezlivosť. Voľnou rukou ho prudko udrela do nosa. Pustil ju, sekundu prekvapene pozeral a potom zahučal od bolesti.

„Čo robíš, ty piča?!“

„Vypadni! Zober si veci a choď!“

„Počkaj, ty...“ zahnal sa na ňu.

Musela si priznať, že práve na také niečo čakala. Zachytila mu zápästie a prudko ho skrútila. Zavyl od bolesti.

„Vstávaj!“

„Auuuu!“

Zhrbený, s neprirodzene vykrútenou rukou, sa musel ďalšieho sexu chtivý a stále nahý nápadník presunúť k dverám.

Tvár mal skrivenú od bolesti, ale neprotestoval. Po ceste sa mu pustila z nosa krv. Zdenka ho vystrčila von a zabuchla.

„Moje veci, ty krava sprostá! Daj mi moje veci!“ vykrikoval hystericky z chodby.

„Vydrž, Denis!“ zakričala cez dvere.

„A mobil! Daj mi, kurva, môj mobil!“ zvolal takmer plačlivo.

„A som Dávid, ty piča!“

Aha, tak Dávid. Pokrčila plecami. Vrátila sa do izby, pozbierala jeho šatstvo a niesla ho k východu, keď z chodby začula smiech. Nakukla cez širokouhlý priezor. Dávid sa opieral o zábradlie a bol na neho žalostný pohľad. Zatiaľ čo mu nos stále krvácal, on si zmätene zakrýval rozkrok. Po schodoch práve schádzala rodina z horného poschodia − otec, mama a dve dcéry na začiatku puberty s batohmi na chrbtoch. Keď uvideli nahého muža, prekvapene zastali a zaváhali. Jedno dievča sa začalo smiať a druhé pišťať.

Zdenka otvorila dvere. „Chytaj! Tvoje handry.“

Hodila mu oblečenie, ktoré nechytil, len striedavo hľadel na nechápajúcich susedov a na ňu.

„A ešte mobil!“

Oblúkom vyhodila do výšky najnovší model iPhonu. To rozhodlo.

Dávid sa po ňom natiahol oboma rukami, čím odkryl svoje mužské prednosti. Teraz pišťalo prvé dievča a druhé sa začalo smiať. Matka pozerala s otvorenými ústami a otec vychrlil prúd nadávok.

Zdenka zabuchla dvere. Už dávno jej bolo ukradnuté, čo si o nej myslia susedia. Vzdychla a opierajúc sa o zárubňu zviezla sa na dlážku. Je to už takmer mesiac. Zrazu jej prišlo všetko strašne ľúto a rozvzlykala sa.

Na pohrebe sa všetci tvárili dôstojne. Minister zahraničných vecí rečnil o tom, akého skvelého diplomata na vrchole svojich síl Slovensko stratilo. Premiér jej potriasol rukou a povedal, že keby čokoľvek potrebovala, tak sa na neho môže kedykoľvek obrátiť. Mechanicky prijímala kondolencie a prejavy účasti. Musela ju podopierať teta, pretože sa jej robili červené kruhy pred očami. Možno za to mohli tie upokojujúce prášky, čo jej dal lekár. Keď sa pred pohrebom niektorí príbuzní čudovali, prečo rakva nie je otvorená, teta ich zahriakla, že Zdenka tak rozhodla. Nebola sa pozrieť na otca ani v márnici. Chcela si ho zapamätať tak, ako ho videla naposledy. Bolo to vo februári, keď si stihla urobiť všetky skúšky a do začiatku ďalšieho semestra mala ešte dosť času. Strávila pár dní u neho v Osle. Sľúbil, že príde na Veľkú noc.

Mama zomrela na rakovinu pred desiatimi rokmi. Chorobu jej diagnostikovali pri rutinnej zdravotnej prehliadke, predtým, ako mali vycestovať do Veľkej Británie na otcovu predošlú diplomatickú misiu. Zdenka sa tešila na školu v Londýne, lenže nakoniec zostala doma s mamou. Malo to rýchly priebeh, a tak ju radšej teta, mamina sestra, poslala za otcom. Vrátila sa až na pohreb.

Mala by prerušiť školu. Zistila, že musí vybaviť strašne veľa papierovačiek: prepisy majetku, dedičské konanie, čo urobí s týmto veľkým bytom, chalupou... Zazvonil jej telefón, ale nezdvihla ani sa nepozrela, kto volá. Nechcela s nikým hovoriť.

Vstala a išla do kúpeľne. Rozhodla sa. Pôjde na cintorín.

—

Kňazovický prešiel cez bránu Martinského cintorína. Poznal to miesto veľmi dobre. Mal tu pochovaných starých rodičov aj ďalších príbuzných. Pred pár minútami prestalo pršať a hoci už svietilo slnko, cesta ešte nevyschla, preto musel prekračovať kaluže. Pri pohľade na rozkvitnuté divoké gaštany si spomenul, ako sem chodieval každú jeseň ešte ako žiak základnej školy, keď vrcholila zberová sezóna. Súdružka učiteľka kázala, aby každý priniesol aspoň tri kilá gaštanov, inak by srnky nemali v zime čo žrať.

Zbadal ju už z diaľky. Bol si istý, že je to ona, aj keď hlavu jej zakrývala kapucňa. S rukami vo vreckách sa dívala na drevený kríž. Adam si nemohol pomôcť, aby jej nepozeral na zadok.

Na cintoríne, to je zvrhlé. Okolo hrobu boli zvyšky uschnutých kvetov a prázdne kahance.Takže sa nemodlí, môžem ju vyrušiť, povedal si. Zastal kúsok za ňou a odkašľal si. Prudko sa obrátila.

„Slečna... pani Bednárová?“ spýtal sa pre istotu. Nejako predsa musí začať, aj keď netušil, či je dnes ešte korektné oslovovať niekoho slečna. Jemne vykrojené pery, čierne vlasy, hnedé oči. Ako líška, napadlo mu.

„Vy ste...“ začala, a pritom si ho prezerala zhora nadol, „pán...“

„... Kňazovický. Adam Kňazovický.“

„Aha, viem. Dušan mi spomínal, že sa ozvete. Ja som Zdenka Bednárová.“

Podala mu ruku. Zložila si bledomodrú nepremokavú kapucňu a potriasla dlhými čiernymi vlasmi.

„Ospravedlňujem sa, ale nebrali ste telefón a ja som sa chcel s vami čo najskôr porozprávať.“

„To je v poriadku. Ako ste vedeli, že som tu?“

„Tipol som si.“

Stále si ho skúmavo premeriavala. Niekoho jej pripomínal, nevedela si však spomenúť koho.

„Myslela som si, že ste starší. Ako Dušan.“

A ja zas, že ste mladšia, mal by jej úprimne povedať. Keď mu dnes ráno riaditeľ odovzdal spis, iba ho rýchle preletel. Až teraz zistil, že fotografie Bednárovej dcéry boli staršieho dátumu.

Tretiačka na medicíne, slobodná, so zvláštnymi záľubami.

„Mám to brať ako kompliment?“

Neodpovedala.

„A úprimnú sústrasť,“ dodal rýchlo, „je to... pekný hrob.“

Vzápätí si uvedomil, akú blbosť vytresol.

„Ďakujem,“ povedala a tvárila sa, akoby to nepočula. „Takže vy ste zo Služby,“ povedala dosť nahlas. Adam sa poobzeral, ale nevidel nikoho nablízku. Vyzeralo to na pekný jarný deň, komu by sa chcelo chodiť na cintorín.

„Počula som o vás. Aj čítala...“

„To čo sa písalo, boli pi... sprostosti.“

Pokrčila plecami a povedala: „Veď to je jedno. Asi by ste sa chceli porozprávať. Môžeme si ísť niekam sadnúť.“

Adam prikývol: „Poďme, kam chcete vy.“

Vo vrecku cítil kľúče od nového BMW X6, ktoré mu v piatok pridelil riaditeľ. Nakoniec nešlo všetko tak rýchlo, takže nastúpil až o štyri dni neskôr oproti pôvodnému plánu. „Počúvaj, nemáš niečo menšie?“ opýtal sa ho. „Toto je dosť nápadné. Nestačí, že som sa tu len tak zjavil a všetko je zrazu v poriadku?“ ukázal na stôl v kancelárii, kde ležal výsledok jeho expresnej bezpečnostnej previerky: osvedčenie o bezpečnostnej spoľahlivosti s možnosťou oboznamovať sa s utajovanými skutočnosťami najvyššieho stupňa, podpis mlčanlivosti, služobný preukaz, farebné plastové kartičky oprávňujúce ho k vstupom do rôznych objektov a miestností a kopec ďalších papierov, ktoré musel podpísať.

Bartek len mávol rukou. „Aj tak sa to tu neutají. Síce budú špekulovať, čo to má znamenať a nabonzujú ma premiérovi, ale ja to ustojím. Oni vedia hovno, my vieme svoje. A stôl som ti zatiaľ nepridelil. Viem, že si najradšej v teréne. Ale hlavne sa snaž, aby si pri tom, čo budeš robiť, neporušoval zákony. Teda, príliš neporušoval,“ dodal a uškrnul sa.

Kňazovický si spomenul na prekvapené pohľady niekoľkých ľudí, ktorých ráno stretol na chodbe, keď ho Bartekova sekretárka viedla k šéfovi. Zástupca Marko práve od neho odchádzal a takmer sa potkol, keď ho zbadal. Ani ho nepozdravil, len niečo zahundral. Stretol sa s pohľadmi prekvapenými, posmešnými aj súcitnými, presne podľa toho, ako s kým predtým vychádzal...

„A nie je to pekný hrob. Žiaden hrob nie je pekný. Aj keď teta chce dať urobiť pomník, vraj treba len počkať, kým poriadne sadne zem.“

Vyšli z cintorína a zamierili do blízkej kaviarne.

—

„Oficiálnu verziu poznám. Teraz by som rada počula tú vašu.“

Zdenka sa napila z džúsu. Sedeli na terase a slnko hrialo stále viac.

„Naozaj vás to zaujíma? Hovorili ste, že na tom nezáleží.

Radšej by som sa pýtal ja vás. Na otca. Na jeho styky, zvyklosti, všetko, čo by mi mohlo pomôcť. Myslím, že ani vy, tak ako Dušan, neveríte, že to bola náhoda.“

„A vy?“

„Zatiaľ mám príliš málo informácií.“

„Dobre, ale až keď mi poviete, ako to bolo s vami. Chcela by som počuť vašu verziu.“

„Neveríte médiám?“

„Málokedy.“

„Správne. Nedal som si pozor, podcenil som situáciu a oni to využili. Stále zamestnávajú bývalých eštebákov, policajtov aj ľudí zo Služby. Bezpečnostné zložky im rady vyjdú v ústrety, keď z toho niečo majú.“

Kňazovický by si niečo rád vypil, ale prišiel autom a nechcel riskovať. „Kúpili si moju exmanželku. Prišla na políciu a tvrdila, že som sexuálne obťažoval našu dcéru, keď som ju mal cez víkend. A potom sa to zosypalo. Vraj som zneužíval informácie, pretože vnútorná kontrola, ktorú na mňa poslali, objavila nejaké nezaprotokolované utajované písomnosti a ich kópie.

Médiá, ktoré vlastnia, to rozpitvali a ostatné sa pridali. Informácie sa k nim dostávali aj priamo zo Služby. A nakoniec, kúpiť sa dajú aj posudky, lekári, psychológovia. Malá napokon ani nevypovedala. Teraz chodí do súkromnej školy vo Francúzsku.

V Lyone, pokiaľ viem. Ďalej som nepátral, pretože by to nemalo zmysel. Zatiaľ. Školné aj veľký byt, kde býva s matkou, im asi platia nejakí dobrí ľudia,“ povedal chrapľavým hlasom, pričom si mechanicky upravoval pokrčenú látku nohavíc.

„Kto si ju kúpil? A prečo?“

„Kto ju kúpil, asi viete. A prečo? To si nechám pre seba.“

„Nebolo by lepšie vás zlikvidovať?“

Zdenke ho bolo ľúto, ale cítila, že teraz by asi neocenil prejav jej účasti, preto mu radšej dávala takéto otázky.

„Máte o nich pekné predstavy,“ povedal sarkasticky a pousmial sa kútikom pier. „Prečo by ma likvidovali? Najskôr mi nepriamo, cez sprostredkovateľa, ponúkli prácu konzultanta za štyritisíc eur a ďalšie bonusy, ale ja som odmietol. Som názorným príkladom, ako možno človeka pripraviť o prácu, ktorá ho baví, a zničiť mu povesť. A...“ preletel mu tvárou nenávistný výraz, „...zakázať mu stýkať sa s dieťaťom, ktoré miluje. Neželám to nikomu. Vlastne želám. Tomu alebo tým, ktorí sú za to zodpovední.“

Z tých dní si veľa nepamätal. Sedel, popíjal whisky a hral poker na počítači. Celkom sa mu darilo, ale so stúpajúcou hladinou alkoholu v krvi hral čoraz agresívnejšie a vždy prehral.

Potom sa len tak potĺkal. Keď si jeho priateľka Lucia zbalila veci a odišla, nijako nereagoval. Nezazlieval jej to. Nechcelo sa mu pretvarovať sa, že je všetko v poriadku. Nereagoval normálne a nemal chuť stretávať sa s niekým a vysvetľovať, čo sa stalo a prečo tak dopadol. Vedel, že to na neho zahrali dobre a vo svetlých chvíľkach bol prekvapený, že ho to až tak zobralo.

Raz sa tak opil, že spadol zo stoličky a zostal ležať na dlážke.

Nechcelo sa mu vstať. Nechcelo sa mu nič. O pár hodín sa zobudil na to, že zvracia, ale zostal ďalej ležať. Ráno sa prebudil s hlavou v tom, čo bolo predtým obsahom jeho žalúdka. To ho prebralo. Ničota, ticho a beztvárnosť ho lákali, ale nechcel v nich prežiť zvyšok života. Odtackal sa do kúpeľne, strčil hlavu pod studenú sprchu, vypil dva šumivé celaskony, liter minerálky a sadol si znova k počítaču.

Keď sa cez internetbanking pozrel na stav svojho účtu, pochopil, že si musí nájsť prácu. Keď ho vyrazili, nedostal nijaké odstupné. Neodslúžil pätnásť rokov, nemal preto nárok ani na dôchodok a z niečoho musel žiť. Otvoril si portál s pracovnými ponukami, odpovedal na niekoľko inzerátov a absolvoval pohovory na personálnych odboroch, ktoré mali na dverách tabuľky s hrdým názvom Human Resources. Opäť sa mu potvrdila jeho teória, že po predavačoch poistiek a predajcoch holiacich strojčekov cez telefón sú pracovníci oddelení ľudských zdrojov na treťom mieste rebríčka tragikomickej hlúposti.

Vždy, keď pohľadom preleteli jeho životopis, zatvárili sa chápavo a pre istotu sa spýtali: „Vy ste ten...?“

„Áno, som,“ odpovedal zakaždým. Teraz si už bez problémov písal do životopisu aj obdobie, keď pracoval v Službe. Po tej mediálnej štvanici to aj tak vedeli všetci.

Ďakujeme, ozveme sa, bola najčastejšia reakcia. Chápal ich. Veď kto by chcel mať vo firme človeka, ktorý bol obvinený z pedofílie, neskôr z nedostatku lojality, pokusu o zneužívanie získaných informácií proti vlastnému štátu a možno dokonca zo zosnovania sprisahania proti čestným občanom! Tak znela oficiálna verzia. Tak to v podtexte prezentovali médiá vo vlastníctve tých, ktorých podcenil. Na neoficiálne ponuky skupín pohybujúcich sa na pomedzí zákona nereagoval. Poznal ich náplň práce a okrem toho vedel, že aspoň polovica z nich je infiltrovaná príslušníkmi alebo spolupracovníkmi Služby a Kriminálneho spravodajstva.

Nakoniec bol rád, že dostal prácu aspoň v esbéeske. Plat bol mizerný, on však nemal dlhy, hypotéky ani lízingy, ktoré by musel splácať. Na prežitie to stačilo.

„Veď ste zasa v Službe. Stíhanie voči vám bolo zastavené.“

Zdenkin hlas ho vrátil do reality.

„Vďaka Dušanovi. Aspoň si to myslím. A preto, aby som zistil, ako to bolo s vaším otcom. Aj keď nepredpokladám, že by ste sa niekomu s tým chválili, chcem vás poprosiť o diskrétnosť.“

Zdenka sa na neho vyčítavo pozrela a odpila si z kávy.

„Odmietli by ste tú ponuku aj teraz?“

Adam si pošúchal bradu.

„Realita je už dávno iná… Teraz vy. Prepáčte, že sa budem pýtať otvorene. Myslíte si, že to bola skutočne nehoda? Nepovedal vám otec, že sa cíti ohrozený, alebo vie o nejakom nebezpečenstve, ktoré mu hrozí? Skúste si spomenúť na hocičo, čo by mi mohlo pomôcť.“

IV. Oslo

Kontakt z nórskej kriminálky ho už čakal v príletovej hale letiska Gardermoen. Nízky, šťúply chlapík s ustupujúcimi vlasmi, navlečený v sivom saku, držal decentne pred sebou malú tabuľku s jeho menom: Mr. Roman Kasanický. Keď si Adam vybavoval stretnutie s Nórmi, využil krycie doklady a teraz bol podľa vytvorenej legendy detektívom z bratislavskej kriminálky, ktorý mal pár ďalších otázok o ukončenom vyšetrovaní smrti slovenského veľvyslanca. Nechcel sa oháňať preukazom spravodajskej služby. Vedel, že by to neviedlo k ničomu dobrému.

Adam Kňazovický sa usmial a pristúpil k mužovi. Nór mu podal ruku, tabuľku strčil do vrecka a naznačil, že bude vhodnejšie, keď odstúpia ďalej od valiaceho sa prúdu pasažierov.

„Haavard Sindre Oestensen,“ predstavil sa Nór a ukázal mu odznak s levom, ktorý stojí pod kráľovskou korunou a v predných labách drží dlhú vikingskú sekeru. „Kriminálka Oslo. Pán Roman Kasanický, ak sa nemýlim,“ dodal školskou angličtinou.

„Myslel som, že sa voláte Harry Hole.“

Kriminalista prevrátil oči a znechutene hodil rukou.

„Prepáčte, nechcel som vás uraziť, pán Oestensen. Myslel som to len ako vtip,“ ospravedlňoval sa Adam.

„Môžem vidieť nejaký váš doklad?“

Adam mu so skrúšeným výrazom podal identifikačnú kartu a policajný preukaz na krycie meno.

Nór pokýval hlavou.

„Ďakujem. Aký bol let? Máte tu nejakú batožinu?“ pýtal sa úradným tónom.

„Nie, iba to, čo mám v ruke. Nezdržím sa dlho. A let bol... znesiteľný.“

„Tak môžeme ísť. Vonku mám auto,“ povedal Oestensen, obrátil sa a rýchlo sa predieral pomedzi ľudí v hale. Adam ho nasledoval.

Na parkovisku stál biely Volkswagen Passat s majákom a s červeným a modrým pruhom, ktoré boli naboku prerušené nápisom POLITI. Za volantom sedel policajt v tmavomodrej uniforme.

„To ste nemuseli,“ začal Kňazovický. „Moje vyšetrovanie je len neformálne a neoficiálne, preto radšej...“

„Takto to bude rýchlejšie,“ prerušil ho Nór. „Sadajte, ideme.“

Usadil sa na sedadle vedľa vodiča. Adam urobil grimasu a sadol si dozadu. Chladný sever, čo už. Všetci mlčali. Po chvíli sa k nemu Nór obrátil.

„Takže Nesbø dorazil už aj k vám? Určite sa dobre predáva.“

„Samozrejme, sme civilizovaná krajina.“

Hneď ako to Adam vyslovil, uvedomil si, že by ho nemal zase dráždiť ironickými poznámkami. Na počudovanie sa teraz jeho spoločník schuti zasmial.

„Nebojte sa, neurazil som sa. Akurát nám už lezie na nervy tá hystéria okolo. Niektorí fanúšikovia dokonca vypisujú e-maily na policajné riaditeľstvo a žiadajú kontakt na Harryho Holeho. Čo robí Harry? Ako sa má? Prečo mu nedáte poriadny prípad? Je to najlepší detektív na svete. Prečo mu robíte zle?

A podobné hlúposti.“

„Veď to je dobré, nie? Aspoň ste populárni.“

Oestensen zasa mávol rukou.

„Ďakujem pekne za takú popularitu. Teraz si všetci myslia, že nórski detektívi sú temní, drsní chlapi so sklonom k alkoholizmu, samotári, túlajúci sa aj mimo služby nočným mestom, ktorí odhaľujú desivé zločiny, mysteriózne vraždy a politické sprisahania. Máme jazvy a aspoň jeden prst z titánu. Pozrite na mňa. Vyzerám tak? A dokonca mám všetky prsty vlastné,“ povedal Nór a otrčil mu pravicu.

„Nie, nevyzeráte.“

„A ako vyzerám?“

„Ako... účtovník?“ odpovedal váhavo Adam. „Alebo bývalý skokan na lyžiach, ktorý nepribral ani po skončení kariéry.“

„Presne tak. Mám šesťdesiatpäť kíl. A alkohol? Nebláznite!

Tu sa človek s normálnym príjmom nemôže stať alkoholikom.

Viete, aký drahý je tu chlast?“

„Neviem. Ale večer to možno zistím. Rád by som vás pozval na drink.“

Kriminalista na neho zaškúlil. No dobre, aspoň pustím žilou tomuto policajtovi z tej divnej strednej Európy. Veď sa spamätá, keď prinesú účet, pomyslel si. „Samozrejme, rád prijímam,“ povedal nahlas.

Potom sa pozrel na cestu pred sebou.

„Nejako sa to upcháva,“ skonštatoval a vodičovi povedal niečo po nórsky. Adam pochopil, hneď ako vodič spustil maják a pridal plyn.

Keď dorazili na policajné riaditeľstvo, Nór s ním prekľučkoval zložitým systémom kontrol, pri ktorých musel neustále vyťahovať svoj preukaz alebo nejaké špeciálne kartičky. Napokon dorazili do jeho jednoducho zariadenej kancelárie. Adam si pri príchode všimol, že z miestnosti, cez ktorú prechádzali, sa rozbiehajú dvere do viacerých kancelárií. V strede sedela mladá žena za počítačom a priateľsky sa na neho usmiala, keď prechádzal okolo.

„Bolo by sexistické poprosiť tú pani pred dverami, či by mi neurobila kávu?“ spýtal sa Oestensena.

„Bolo. Vedľa je kuchynka s kávovarom. Každý si robíme kávu sám. Aj ja si dám,“ povedal Nór a otvoril skriňu tak, že k nej priložil nejakú ďalšiu kartu. Potom z nej vybral plastový obal na spisy.

Hodil ho na stôl pred Kňazovického.

„Tu je kompletná oficiálna správa.“

Adam spis otvoril a zistil, že je celý po nórsky. Ten istý mal už vo svojej príručnej taške, ibaže preložený do slovenčiny. Odložil papiere na okraj stola a počkal, kým sa nórsky kriminalista vráti s kávou.

„Je to po nórsky.“

„Ja viem. Čo ste čakali? Švédčinu?“ opýtal sa a položil pred Adama kávu v plastovej imitácii šálky. Adam si z nej usrkol a zmraštil tvár. Bolo to horšie ako tá brečka v lietadle.

„Je to ten istý spis, ktorý ste poslali slovenskej polícii?“

„Presne ten.“

„Ten som čítal u nás v oficiálnom preklade.“

Ešte raz sa pokúsil odpiť si z kávy, ale nešla mu dolu hrdlom.

„Nechutí, čo? Ani mne. Neviem robiť kávu.“

Policajt si bezmyšlienkovite upravoval rednúce vlasy nad čelom.

„Povedzte mi, pán kolega, prečo sa o to slovenská polícia zasa zaujíma? Pred mesiacom to bolo dočasne uzavreté.

Nehoda. Nijaká lúpež ani násilie. Banálna tragická nehoda.

Samozrejme, že nás veľmi mrzí, čo sa stalo. A mrzí nás, že sa nám nepodarilo vypátrať to auto, ktoré zrazilo vášho veľvyslanca.

Vyvinuli sme maximálne úsilie, aby sme to čo najskôr zdokumentovali a objasnili. Prípad nie je definitívne uzavretý, po tom aute sa stále pátra. Robili sme, čo sme mohli. Poskytli sme maximálnu súčinnosť vášmu zastupiteľskému úradu.

Objavili sa nebodaj nejaké nové informácie? Mali by sme o niečom vedieť?“

Nechcel sa slovenského policajta spýtať priamo, prečo ich znovu otravujú pre takú malichernosť.

„Nie, nevyskytli. Len vládne kruhy chcú vedieť, či sa to môže definitívne odložiť aj u nás. Nejde o nehodu obyčajného človeka. Stále veríme, že sa vám to auto podarí vypátrať. Nepochybne viete, že v takýchto prípadoch sa šíria všelijaké fámy, veď poznáte politikov,“ povedal Kňazovický a sprisahanecky prižmúril oko.

„Nepoznám. Ani poznať nechcem. Nórska polícia sa striktne riadi zákonmi.“

Adam vzdychol.

„Chcem vás iba poprosiť, aby ste mi ešte raz všetko porozprávali:

ako to bolo ohlásené, čo bolo vyšetrené, čo sa objavilo a tak ďalej. Možno aj nejaký detail, ktorý nie je v spise, prosto všetko, čo by nejako pomohlo doplniť mozaiku.“

Nór sa na neho chvíľu mlčky pozeral.

„Dobre. Mám od šéfa pokyn byť vám k dispozícii a vyjsť vám maximálne v ústrety. Lenže večer to potom nebude iba jeden pohárik.“

„Platí.“

Ďalšiu hodinu a pol Nór opätovne detailne popisoval prípad.

Kňazovický pozorne počúval a občas sa na niečo spýtal.

Neskôr sa dal odviezť do hotela, kde sa osprchoval, prezliekol a najedol. Konečne si dal normálnu kávu a v hotelovom bare počkal na Oestensena.

Po treťom Jamesone si potykali. Po štvrtom Nór súhlasil s tým, že sa zajtra pôjdu pozrieť na miesto činu. Po piatom začal nadávať na imigračnú politiku vlády a po siedmom sa mu už plietol jazyk tak, že prechádzal z angličtiny do nórčiny a Adam mu prestával rozumieť.

„Harry Hole by určite vydržal viac ako ty,“ podpichoval ho.

„Jebem celého Harryho aj všetkých spisovateľov. Tí nevedia, o čom je život. Ale ty, Roman,“ povedal a priateľsky potľapkal Adama po pleci, „ty sa mi páčiš.“

Kňazovický sa usmieval. Toto pozná. Opilecké reči a vyznávanie sympatií. Všade je to rovnaké. Ale čakal, že to príde neskôr. No pretože je tu alkohol taký drahý, stačí im skutočne málo. A tento chlap nemá ani dosť kíl, aby s ním udržal krok.

Poprosil recepčného, nech objedná jeho priateľovi taxík.

Dohodli sa, že zajtra príde po neho o desiatej. Počkal s ním vonku, kým nenasadol do auta, a vrátil sa do baru. Objednal si ešte jedného Jamesona a účet zaplatil kartou. Veru, doma by sa za tú sumu dobre opili aj desiati. No čo. Má predsa osobitné finančné prostriedky, ktoré mu sľúbil riaditeľ Služby a slovo aj dodržal. Išiel na izbu a znova si preštudoval preklad nórskeho spisu, ktorý mal so sebou.

Na druhý deň ho Oestensen čakal pred budovou policajného riaditeľstva, opieral sa o policajné auto a pil džús z malej plastovej fľaše. Vodič v uniforme sedel nepohnute za volantom.

„Ty si mi včera dal,“ privítal Adama. „ Ako to, že si bol v pohode?

Ja si pamätám, ako som vystúpil z taxíka a potom som sa o niečom pohádal so ženou, len už neviem, o čom. A išiel som rovno spať.“

„Veď sme nič poriadne nevypili,“ zasmial sa Adam. „Ale počúvaj, musíme tam ísť týmto autom?“ ukázal na maják. „Nemáš niečo normálne? Radšej zoberiem taxík. Alebo môžeme ísť pešo, podľa GPS sú to len nejaké dva kilometre.“

„Nie, pešo nejdem.“

„Prechádzka na vzduchu ti urobí dobre, Haavard.“

„Zoberiem druhé auto. Len si idem fúknuť, či ešte nemám v sebe alkohol.“

„Pochybujem, bolo to pred dvanástimi hodinami.“

„Istota a poriadok. Na tom je predsa založená naša krajina.“

Nór sa otočil a pomaly odkráčal k policajnej budove.

Adam sa oprel o auto a pozoroval ľudí naokolo. Niečo si prečítal, ale naživo bol skutočne prekvapený. V Nórsku ešte nikdy nebol. Národnostne pripomínalo skôr Londýn než hlavné mesto škandinávskej krajiny.

O pár minút sa ozvalo krátke zatrúbenie, zastavilo pri ňom tmavomodré Audi a dvere na strane spolujazdca sa otvorili.

„Môžeme.“

Haavard naznačil druhému policajtovi, že už ho nebude potrebovať a zaradil rýchlosť.

Za tri minúty boli na mieste. Keď Nór zaparkoval, pomaly prešli na južnú stranu parku, kde sa stala nehoda. Adam to miesto poznal z fotografií v spise.

„Tu, pozri,“ povedal nórsky kolega a ukázal na okraj cesty, kde boli ešte aj po mesiaci viditeľné, aj keď už vyblednuté, nastriekané značky z vyšetrovania.

Okolo dvojice prechádzali počerní Arabi či černosi a pokúšali sa z nich vymámiť nejaké peniaze. Oestensen im gestom naznačil, aby zmizli. Adam počul nezameniteľný východniarsky prízvuk, spojený s rómčinou. Pozrel tým smerom a stretli sa im pohľady.

Tučný muž s mohutnými fúzami, obklopený dospievajúcimi deťmi.

Róm pozeral na Adama, akoby si chcel na niečo spomenúť.

„Ja ťa poznám,“ zakričal po slovensky a ukázal na neho prstom. Nórsky kriminalista pozrel zvedavo na Adama.

„Ty mu rozumieš?“

„Videl som ťa v televízii,“ pokračoval fúzač v hulákaní.

„S niekým si ma mýliš. Čo chceš?“

„Daj nejaké peniaze rodákovi. Tu je ťažký život,“ sťažoval sa Róm. Nevyzeral, že sa mu žije ťažko: zlatá reťaz, prstene, náramok a sebavedomý výraz v tvári.

„Nedostávaš sociálne dávky?“

„To je málo. Pomôž!“

„Neotravuj. Nie som tvoj rodák.“

Obrátil sa naspäť k Oestensenovi a povedal: „Neviem, čo je zač. Títo ľudia majú asi zvláštny inštinkt. Aj on je zo Slovenska.

Tvrdí, že ma pozná. Možno som ho niekedy pred rokmi dal zavrieť, keď niečo ukradol.“

Fúzatý muž prikročil ešte bližšie. Nór na neho zavrčal a ukázal odznak.

„Je to úchyl,“ kričal Róm po slovensky na nórskeho policajta a ukazoval na Adama, no keď uvidel, že má pod sakom zbraň, radšej s hundraním a zazeraním zmizol.

Adam si obzeral okolie miesta činu.

„Oproti cez cestu sú domy. Ani tam si nič nevšimli?“

„Veď som ti to už včera hovoril. Stmievalo sa. Boli vypočutí všetci, ktorí boli vtedy doma, ale nevideli nič. Počuli iba buchnutie, výkriky. A keď jeden pán z toho domu vyšiel von, uvidel už len jeho telo.“

Kňazovický sa zamyslene prechádzal okolo a potom vrhol pohľad do parku.

„A tamtí?“ opýtal sa a ukázal hlavou na ďalšie skupinky imigrantov sediacich na lavičkách alebo len tak na tráve. Dospelí muži, ale aj ženy so šatkami na hlavách a deti.

„Aj to sú kamaráti tvojho krajana. Lenže z vyššieho levelu.

Ani si ich nechcú púšťať do parku. Niektorých z nich sme vypočuli, ale všetci hovorili, že nič nevideli,“ odpovedal Oestensen a pokrčil plecami. „Ako som vravel, nikdy z nich nič poriadne nebude. Možno tak jeden zo sto sa uchytí a bude sa normálne živiť. Ostatní budú akurát žobrať, potulovať sa po uliciach a kradnúť. Veľmi radi sa dajú zatvoriť do našich väzení.

Veď je tam ako na dovolenke: televízor, internet, posilňovňa.

Niekde majú dokonca aj bazén. Určite si videl, aké ťažké to má v našom väzení ten psychopat Breivik. Dokonca diaľkovo študuje politické vedy,“ povedal znechutene a pokrútil hlavou.

„Áno, vyvážame detektívky a privážame si sem odpad,“ dodal.

„Ani u nás nemáme radi cudzincov, no ešte viac nemáme radi svojich susedov.“ Adam sa snažil zachovať si vážnu tvár.

„Ľudí najviac serie, keď vidia, že sused má nové auto a oni nie.“

„Nerozumiem ti.“

„Nechaj tak. Ale tie decká by mali pochytať a odovzdať do náhradných rodín. Tak sa to u vás robí, nie?“

„Prosím ťa, neprovokuj.“

„Nejdeme sa tam pozrieť?“ navrhol Adam.

„A načo? Ak chceš, choď. Ja si radšej sadnem do auta. Ale daj si na nich pozor.“

Presne to som chcel, hovoril si v duchu Adam. Prešiel cez chodník a zamieril do parku. Dúfal, že už nestretne ďalšieho krajana, ktorý by ho spoznal. Ženy si nevšímal. Muži pomaly krúžili okolo neho. Až keď k nemu na začiatku chodníka priskočil normálne oblečený mladý muž s počernou pokožkou a začal niečo drmoliť lámanou angličtinou, zareagoval. Siahol do vrecka a vytiahol päťstokorunovú bankovku. Mladík po nej nedočkavo chňapol, Adam však odtiahol ruku.

„Zavedieš ma k vášmu šéfovi,“ povedal po arabsky.

Žobrák na neho prekvapene pozrel.

„Akému šéfovi? My sme slobodní ľudia. Hľadáme slobodu.

My sme...“

Adam naznačil, že si ide bankovku strčiť naspäť do vrecka.

Muž prikývol.

„Lenže on tu teraz asi nie je,“ povedal a zobral si peniaze.

„A ja si zasa myslím, že je,“ povedal Kňazovický a vytiahol ďalšie peniaze. Pritom si dal záležať, aby bolo vidieť, že ich má dosť.

„Pozrieme sa, poď za mnou,“ povedal Arab a kývol rukou.

Po chvíli došli ku kaviarni vedľa Oslo City Museum. Kaviareň bola takmer prázdna, iba za stolíkom pri presklenej stene na opačnej strane sedeli dvaja muži: starší, prešedivený černoch so svojím mladším spoločníkom v obtiahnutom tričku bez rukávov a s telefónom v ruke. Arab podišiel k staršiemu mužovi, niečo mu pošepkal do ucha a ukázal na Adama. Černoch pozdvihol zrak na neznámeho a prikývol. Odpil si z kávy a potom mu naznačil, aby pristúpil bližšie.

Čierny Corleone z parku, bavil sa v duchu Kňazovický. Poznal takéto ksichty. Za peniaze urobia všetko. Pristúpil k stolu a sadol si na voľnú stoličku. Všimol si, že jeho sprievodca vyšiel von a zostal stáť pri vchode.

„Počul som, že máš veľa peňazí a rozdávaš ich,“ povedal černoch po arabsky.

„Kto je priateľom svojich peňazí, nemá priateľov, kto je ich nepriateľom, nemá nepriateľov,“ odpovedal mu Adam po arabsky.

„Dokonca ovládaš aj arabské príslovia,“ pokračoval miestny šéf po anglicky. „Kde si sa naučil?“

„V Líbyi.“

„Slúžil si Kaddáfímu, alebo si ho pomáhal zvrhnúť?“

„Nie, dvadsaťpäť rokov predtým som tam bol s rodičmi.

Otec im tam staval nemocnice.“

„Líbya bola pekná krajina, a tak zle skončila. Američania to tam skurvili. Ako sa voláš? A čo chceš?“

Čašníkovi, ktorý k nim prišiel, ukázal na prázdnu fľašu piva.

„Volám sa Roman. Ide o tú nehodu spred mesiaca, keď tu auto zrazilo muža. Diplomata. Aj sa o tom dosť písalo. Čo o nej vieš?“

„Ja som Adua. Múdry Adua, tak mi hovoria. A o tej veci viem len to, čo polícia. Nič. Ale ty policajt nie si. Tí len tak nerozdávajú peniaze, a preto sa nikdy nič nedozvedia,“ začal, pričom skúmavo pozeral na Adama. „Ja som černoch, ale aj moslim.

Nie dobrý moslim. Ale chcem byť lepší, keď môžem, pomôžem.

Nedodržiavam všetky pravidlá Koránu, som však dobrý obchodník.

Koľko máš pri sebe peňazí?“ spýtal sa Adua a v očiach mu zasvietila chamtivosť. V poslednej dobe zdroje jeho príjmov vysychali.

„Asi desať, dvanásť tisíc.“

„Dolárov?“

„Nórskych korún.“

„To bude zatiaľ stačiť. Tak počúvaj. Deň predtým, ako sa to stalo, prišli za mnou dvaja muži a ponúkli mi dosť peňazí za celkom drobnú vec. Dali mi fotku človeka, ktorý pôjde na druhý deň popoludní cez park. Nemali sme mu ublížiť, mali sme ho len vystrašiť a zahnať ho k ceste.“

Adam sústredene počúval a prikyvoval hlavou. Myslel si, že to bolo tak nejako.

„Kto boli tí muži? Ako vyzerali?“

„Ešte si mi nedal ani korunu,“ povedal Adua a poklopal obrátenou dlaňou na stôl, až sa ozval kovový zvuk masívneho prsteňa, ktorý mal na prostredníku.

Adam vytiahol z vrecka zväzok peňazí a hodil ho na stôl.

Druhý černoch, ktorý sa doteraz tváril, akoby cudzinec bol vzduch, odložil mobil, zobral peniaze a prepočítal ich.

„Jedenásťtisíc tristo,“ zahlásil.

„Pekne, ale málo. Tí muži vyzerali ako normálni muži. A neboli to černosi,“ povedal černoch a zasmial sa na vlastnom vtipe.

„Aj keď v tejto dobrej krajine ich bude stále viac a viac.“

„To nie je žiadna informácia,“ povedal Adam a siahol po peniazoch na stole. Mladší spoločník sa výhražne vztýčil, no starší ho zastavil gestom.

„Veď som ani nepovedal, že to je všetko. Môj synovec Tarbo,“ povedal a ukázal na svojho spoločníka, „má taký zvláštny zvyk občas nechávať pustený telefón a nahrávať, čo sa okolo neho deje. A dokonca tak, že si to nevšimnú ani ostatní. Lenže to býva drahé.“

„Takže aj mňa, čo? A ukáže mi to?“ opýtal sa Adam a oblizol si pery. Bolo mu jedno, či si ho nejaký černoch nahráva na mobil. No tú druhú nahrávku musí získať. Možno je to však len odrb, aby ho pripravili o peniaze. Adua strčil do Tarba.

Ten chvíľu behal prstom po displeji a potom spustil video.

Na obrázku práve dvaja muži držali nahú prsnatú blondínu a tretí, ktorý ju znásilňoval, vyzeral ako Tarbo. Z telefónu sa ozýval krik a plač tak hlasno, že aj čašník sa na nich znepokojene pozrel.

„Nie to!“ zvolal Adua a rukou udrel synovca do pleca. „Tých dvoch ukáž!“

„Vidíš,“ obrátil sa na Adama, „naozaj si nahráva všetko.“

„Hm... skutočný umelec.“

Haavard mal pravdu. Odpad.

Konečne sa Tarbovi podarilo nájsť správnu nahrávku. Otrčil telefón Adamovi. Uvidel tváre dvoch mužov a počul, o čom sa rozprávajú, no za pár sekúnd Tarbo video zastavil. Adua spokojne pokyvoval hlavou.

„Koľko zaň chceš?“

„Desaťtisíc.“

„Tie už máš na stole.“

Adua sa hrdelne zasmial.

„Tie boli len za informáciu. Nahrávka stojí ďalších desaťtisíc.

Ale nie korún. Dolárov.“

„Toľko nemám.“

„Tak si zožeň! Ak máš záujem. Ak nie...“

Adam pozeral na telefón. Tarbo si ho práve išiel strčiť do vrecka.

„Pokúsim sa ich zohnať. Vyzeráš ako seriózny obchodník.“

„Dobre, a my ti to nahráme na kľúč. Teraz odíď a príď zajtra o tomto čase.“

Adua mu dal demonštratívne najavo, že audiencia sa skončila.

Kňazovický prikývol, no vedel, že takto to nepôjde. Je to naozaj veľa peňazí. Riaditeľ by mu to možno schválil, lenže kde má istotu, že zajtra mu dajú to, čo chcel. Môžu si to rozmyslieť a podstrčia mu niečo iné. Alebo budú pýtať ešte viac. Musí mať ten telefón. Hneď!

„Okej. Dohodnuté,“ povedal, postavil sa a natiahol ruku k Aduovi. Ten na chvíľu zaváhal, ale potom mu ju stisol. Adam to využil. Rýchlo černocha potiahol nadol tak, že Múdremu Aduovi prudko tresla hlava o drevený stôl. Súčasne podkopol stoličku pod jeho synovcom. O starého sa viac nezaujímal. Vytiahol zväzok kľúčov, pevne ho zovrel v dlani tak, že mu spomedzi prstov vytŕčali tri kľúče ako ostré hroty. Priskočil k svalnatému Tarbovi, ktorý sa snažil pozviechať zo zeme, a kopol ho do rozkroku. Potom ho z bezprostrednej blízkosti trikrát udrel päsťou s kľúčmi priamo do tváre. Tarbovi odkväcla hlava a z rán vystrekla krv. Vytiahol mu mobil a bleskovo si ho vopchal do vrecka. Zo zadnej časti kaviarne pribehol čašník. Scéne sa s úžasom prizerali ďalší dvaja hostia.

Začul za sebou kroky, ale nemal čas otočiť sa. Reflexívne sa prikrčil a nad hlavou mu zasvišťala stolička, ktorá mu odrela plece. Chlap, ktorý ho sem priviedol, stratil po neúspešnom útoku rovnováhu a zatackal sa. Adam ho sekol zboku do krku, vykrútil mu voľnú ruku a tvrdo ho sotil rovno do sklenenej steny.

Sklo to vydržalo, ale jeho tvár nie. Pomaly sa skĺzol po hladkej ploche až na zem a zanechával za sebou krvavú šmuhu.

Všade sa váľali tisíckorunové bankovky.

„Nechajte si ich ako odškodné,“ zakričal Adam na čašníka, ktorý s telefónom v ruke vykukoval spoza dverí za barom. Určite volá políciu.

„Keď máš rád arabské príslovia, ty starý bastard, tu máš ešte jedno. Ak ťa vedie škriekajúci havran, dôjdeš akurát k mrcine,“ pozrel ešte na starého černocha, ktorý napoly omráčený zdvihol hlavu zo stola.

Vybehol von a za pár sekúnd bol na konci parku. Stihol ešte odstrčiť tučnú vrieskajúcu ženu, ktorá sa mu postavila do cesty, a lakťom udrel do tváre chudého černocha v bielom klobúku, ktorý sa na neho zaháňal nožom. Za sebou počul hluk a výkriky.

Pribehol k Nórovmu autu a buchol do okna. Oestensen sa strhol z driemot. Vyskočil von a zaskočene sledoval niekoľko imigrantov, ktorí sa s revom blížili. Kňazovický sa prehupol na jeho stranu auta.

Oestensen po nórsky zahrešil, siahol pod sako, vybral služobnú pištoľ a zdvihol ju nad hlavu. Krik utíchol. Väčšina prenasledovateľov sa ihneď obrátila a rozbehla sa opačným smerom.

„Čo sa stalo!?“ oboril sa na Adama.

„Nič zvláštne. Len som si dal kávu a chcel som sa s nimi porozprávať. Lenže oni nechceli nič povedať, boli agresívni, potom sa pohádali a začali sa medzi sebou biť. Tak som radšej utiekol.“

„Dobre si urobil. Utiecť nie je hanba. Hovoril som, aby si tam nechodil!“ povedal Nór, zastrčil pištoľ do puzdra, vytiahol z vrecka policajný odznak a na niekoľkých zvedavcov zakričal, že je všetko v poriadku.

„Ešte dobre, že som nemusel vystreliť. Vieš, koľko hlásení a papierov by som musel vypisovať pre šéfa? Ozaj, volal mi, chce sa s tebou stretnúť,“ dodal, pričom sa rozhliadal naokolo, ale už nevidel nič podozrivé. Imigranti sa stiahli.

„Tvoj šéf? Kedy?“

„Hovoril, že tak pred obedom,“ odpovedal Oestensen, pozrel na hodinky a nasadol do auta. „Takže môžeme ísť.“

Adam v aute pre istotu skontroloval, či sa nepoškodil Tarbov telefón, a pomasíroval si buchnuté plece. No, oškreté hánky od kľúčov a modrina na ramene, mohlo to dopadnúť aj horšie.

Haavard počas jazdy hlásil niečo po nórsky do vysielačky.

„A čo si zistil?“ spýtal sa napokon.

„Nič. Mal si pravdu, už je zbytočné zaoberať sa touto vecou. Večer sa vraciam domov.“

„No vidíš.“

„Čo si to hlásil?“ spýtal sa Adam a ukázal na vysielačku.

„Že sa tam bijú, že sú agresívni. Nech tam pošlú hliadku, aby to skontrolovala. Hovoril si, že sa tam bijú, nie?“

„Presne tak.“

Náčelník kriminálky v Osle, Haavardov šéf, bol na stretnutí s Adamom milý a zdvorilý. Pýtal sa, či sa mu podarilo niečo zistiť a ubezpečoval ho, že nórska polícia bude neustále pátrať po aute, ktoré zrazilo slovenského veľvyslanca, aj keď, ako ospravedlňujúco dodal, šanca je čoraz menšia. Adam ho uistil, že dostal presne takú podporu, akú očakával, a odovzdal mu pozdravy od slovenského policajného prezidenta. Nebola to pravda, ľudí však takéto sprostosti vždy potešia.

Potom sa išiel odhlásiť z hotela a večer ho Oestensen osobne odviezol na letisko. V aute mlčky poklepával rukami po volante.

Potom to nevydržal a obrátil sa ku Kňazovickému: „Chlapci z poriadkovej mi vraveli, že v tej kaviarni nijakých bitkárov nenašli.

Zato krvi na skle a na zemi bolo dosť. Majiteľ aj čašník im navyše povedali úplne inú verziu ako ty mne.“

„Možno boli ešte v šoku. Neviem, keď sa začali biť, tak som ušiel.“

„No, v každom prípade nikto nepodal trestné oznámenie,

takže je to vyriešené.“

Na letisku sa rozlúčili.

Kňazovický si na toaletách odpojil mikrokameru, ktorú mal po celý čas v gombíku na košeli. Zdalo sa mu, že v hale zazrel tvár svojho bývalého známeho. Čo by tu ten asi robil? Ľudia sa navzájom podobajú, a Adam ho už pár rokov nevidel. Aj keby to bol on, tak by sa k nemu radšej nehlásil. Pustil to z hlavy, prešiel cez kontroly a nasadol na linkové lietadlo do Viedne.

O dva dni zastavila pri kaviarni v parku biela dodávka. Dvaja muži vošli dovnútra na krátky rozhovor s majiteľom. Napriek jeho tvrdeniu, že v podniku nemá kamery a povedal to aj polícii, dôrazne trvali na tom, že chcú vidieť záznam spred dvoch dní. Tvrdili, že to majú overené. Majiteľ netúžil po ďalších problémoch, preto radšej išiel dozadu a vrátil sa s nahrávkou. Návštevníci slušne poďakovali, nasadli do auta a odišli. Obraz bol dôležitý. Veď ani ten starý neger so svojím synovcom, ktorých, pevne zviazaných, vozili v zadnej časti auta, by nedokázali podrobne opísať človeka, ktorý tu bol snoriť. Ale predtým, než sa skončí ich biedny život na tomto svete, ešte priznajú, čo od nich ten cudzinec chcel.

V. Bratislava

„Vytiahol som ti z toho telefónu všetko,“ oznámil nakrátko ostrihaný informatik a posunul si na nose okuliare s guľatými obrúčkami. „Videl som už všeličo, ale ten, komu patril tento mobil, je fakt nenormálne zvrhlý.“

„Zaujíma ma hlavne ten rozhovor v arabčine,“ odvetil Adam.

Obzeral sa po kancelárii, ktorá pripomínala skôr laboratórium.

Všade samé monitory a zhluky káblov. „Samozrejme, aj ostatné veci: správy, poznámky, fotografie,“ dodal.

„Ten rozhovor som ti špeciálne upravil na lepšie rozlíšenie a vyčistil zvukovú stopu. Tu máš.“ Informatik mu podal telefón a dva USB kľúče. „Ako si chcel. Na jednom je len rozhovor a na druhom všetko použiteľné.“

„Vďaka.“

Kňazovický odišiel z priestorov technického spravodajstva Služby a vydal sa na stretnutie so styčným dôstojníkom CIA na Slovensku. Príliš sa neponáhľal. Keď mu včera volal, najskôr sa s ním Američan nechcel vôbec stretnúť. Až po telefonáte riaditeľa Služby, ktorý sa odvolal na oficiálny protokol o spolupráci, súhlasil. Aj keď mu slušnosť bránila tváriť sa mrzuto, nedokázal zakryť svoje znechutenie.

„My sme nezabudli, pán Kňazovický,“ pripomenul mu, len čo prišiel.

„Skutočne? A čo som vám spravil? Ani ja nezabúdam, pán Shaw.“

Adam vedel, na čo Charles Shaw naráža. Aj keď vtedy na Slovensku ešte nebol, určite si prečítal dosť informácií. Mladý, chudý, asketicky pôsobiaci Američan sa tváril prísne a strnulo sedel na stoličke.

„No teraz mám pre vás zaujímavé informácie. Toto by vás malo zaujímať.“

Shaw sa zatváril skepticky a znechutene. Adam mu podal kľúč s nahrávkou. Američan naňho pozrel a nechal ho ležať na stole.

„Trvá to asi desať minút. Hovoria po arabsky. Mám ešte jeden, to však nie je teraz také dôležité. Potrebovali by sme vedieť, kto sú tí ľudia, či ich máte v databáze a čo nám na nich môžete dať... No, viete, čo najviac informácií. Veď aj vám sa to môže zísť.“

„My?“

„Samozrejme, my. Služba.“

„Tak prečo tu nie je šéf vášho zahraničného spravodajstva?“

„Spýtajte sa jeho.“ Sedeli v oficiálnom návštevnom priestore Služby. Adam sa postavil. „Pozrite, ak nám nechcete pomôcť, tak nebudem márniť váš drahocenný čas. Toto nie je súťaž v popularite na strednej škole. Myslel som, že vás to bude zaujímať,“ povedal a naznačil, že si vezme USB kľúč naspäť. Američan zaváhal, ale potom si ho zobral.

„Ozvem sa. Ale mám veľa práce,“ oznámil sucho a odišiel bez rozlúčenia.

Ozval sa hneď na druhý deň ráno. Keď dorazil, tak sa zdal Adamovi dokonca o niečo srdečnejší ako včera.

„Odkiaľ to máte?“ prešiel hneď k veci.

„Na Slovensku sa hovorí, že som našiel na stole.“

Shaw nemal zmysel pre humor. Chodil vzpriamene a s vytrčenou bradou. Ako absolvent Princetonu mal vysoké ambície a túžil byť v centre diania. Chcel byť niekde, kde sa niečo skutočne deje, vďaka čomu by na seba upozornil v Langley, a tak by sa posunul v kariérnom rebríčku o stupienok vyššie. No rozhodne nie v tejto diere vo východnej Európe.

„Tak chcete vedieť, čo sme zistili?“

„Z nahrávky je zrejmé, že sa to týka nášho bývalého veľvyslanca v Nórsku. Tí chlapi sa dohovárajú s miestnymi imigrantmi, aby ho vystrašili a zahnali k ceste. Vedeli, že tadiaľ na ďalší deň pôjde. Sľúbili im za to peniaze a možno im ich aj dali. Potvrdenku som nevidel. To video sme získali v Oslo.“

„Ako ste ho získali?“

„Je to dôležité? Chceli by sme čo najviac informácií o tých ľuďoch. Viete, že nie sme veľká organizácia a nedisponujeme takými zdrojmi a databázami ako vy. Máte niečo pre nás?“

„Zdá sa, že to nie sú príliš zaujímavé osoby. Tu sú mená,“ povedal Američan, z vnútorného vrecka saka vytiahol úhľadne zložený papier a podal ho Adamovi. „Podľa našich zdrojov sú to len bezvýznamní podvodníci, ktorí sa občas dajú najať na špinavé práce.

Jeden je z Jordánska a druhý pôvodne z Iraku. Pravdepodobne aj tí dvaja, ktorí sa s nimi rozprávali a ktorým nevidieť do tváre, sú podobné typy. O nich však nevieme nič. Tí si to nahrávali?“

Adam prikývol.

„Váš veľvyslanec sa s nimi pravdepodobne zaplietol. Možno drogy alebo nejaký pofidérny obchod. Možno ho chceli len vystrašiť a vymklo sa im to z rúk. Máme zaznamenané podobné prípady, keď si diplomati z východnej Európy chceli privyrobiť.

Aj jeden váš veľvyslanec pri stálej misii v Bruseli to tak robil. Pokiaľ viem, nič sa mu nestalo. To by bolo všetko.“

Shaw sa zatváril, že chce odísť. „Aha, spomenul som si.

Včera ste hovorili, že máte okrem tohto aj niečo iné.“

„Máme. Ďalšie údaje z telefónu. Videá, fotky, správy, kontakty, poznámky. Niečo je zašifrované, ale myslím, že nebude ťažké to odkódovať.“

Američanovi zažiarili oči.

„Tak by sme sa na to pozreli. Dajte nám aj ten zvyšok a ja sa vám ozvem.“

„Hovorili ste, že sú to nezaujímaví ľudia, malí podvodníci, gauneri s malým kreditom. Takže to asi nebude dôležité. Škoda.

Radšej to strčím do archívu.“

„Ale máte to tu? Možno by sme tam objavili niečo, čo by pomohlo aj vám.“

„Nie, nechal som to u analytikov. Prípad je jasný. Náš veľvyslanec asi díloval drogy, veď podľa vašich informácií sa to bežne robí,“ povedal ľahostajne Adam a vychutnával si Američanovo rozpoloženie.

Shawovi pretvarovanie veľmi nešlo, napokon preglgol. Liezlo to z neho ťažko. „A mohli by ste mi to, prosím, priniesť?“

Kňazovický pozrel na hodinky.

„Teraz nemám čas, potom budú na obede zase oni. A ja mám neskôr ďalšie stretnutie. Skúste zajtra.“

„Mám dojem, pán Kňazovický, že ste mi nepovedali všetko.

Sme predsa spojenci vo vojne s terorizmom a mali by sme spolupracovať. Preto oficiálne...“ rozhorčoval sa Shaw, až celý očervenel.

„Dovolím si poznamenať, že ja som ten dojem, akoby ste mi vy nepovedali všetko, získal prvý. Ak chcete tie materiály oficiálne, obráťte sa na šéfa zahraničného spravodajstva,“ odvrkol mu Adam a vstal. Tentoraz odišiel bez pozdravu on.

VI. Viedeň

Šlomo Herz sa smial tak srdečne, až mu takmer nebolo vidieť oči a vrásky v kútikoch sa mu prehĺbili. Keď sa mu tvár vyrovnala, bolo zjavné, že sa smeje často. Ryhy vrások mali bledý odtieň, pretože sa k nim nemohlo dostať ani slnko.

„Ten Shaw je strašný schmuck. Poznám jeho otca. Aj on kedysi pracoval v CIA, ale nič moc. Žiadna hviezda. Väčšinou len sedel na riti v kancelárii a predvádzal sa pred šéfmi. Nevyšlo mu to, ako chcel, a teraz šéfuje tímu poradcov senátora za štát New Jersey. Veľmi ambiciózna rodina. Predtým si sa s ním nestretol? Myslel som, že sa poznáte.“

„Nie, veď vieš, prišiel až potom...“

Herz zvážnel.

„Viem, viem. Mrzí ma, čo sa ti stalo. Ale som rád, že si späť.

Ja som tým rečiam nikdy neveril. Vidíš, taký je život. Raz hore, potom dole. A teraz si zasa v hre. Takže dobré, nie?“ Šlomo sa rozosmial a pošúchal si dlane.

Šlomo Herz mal síce bližšie k sedemdesiatke ako k šesťdesiatke, stále to však bol vitálny muž. Šľachovitý, prešedivený, s výrazným nosom a ostrým, prenikavým pohľadom. Už ako dvadsaťročný mladík bojoval v Šesťdňovej vojne. Bol vodičom tanku a spolu s ďalšou tankovou brigádou sa dostal až na Sinajský polostrov. Vtedy ho vyznamenal osobne generál Ariel Šaron.

O šesť rokov neskôr v Jomkipurskej vojne bol už veliteľom tankovej roty v hodnosti segena, poručíka. Po odrazení prvých útokov zo strany Egypta, Sýrie a Iraku prešla izraelská armáda do protiofenzívy, dve tankové divízie prekročili Suezský prieplav a blížili sa ku Káhire. Až po nátlaku americkej strany začali izraelské ozbrojené sily rešpektovať dohodnuté prímerie a zastavili postup. Šlomo to dodnes nedokázal Američanom odpustiť.

Sníval o tom, že jeho tank bude prvý, ktorý s rachotom víťazne dorazí do egyptského hlavného mesta.

O svojej vojenskej kariére rozprával Adamovi rád. Veď to boli známe veci. Koncom sedemdesiatych rokov začal pracovať v Mossade a potom sa niť jeho kariéry začala strácať. Adam tušil, že je niečo ako neoficiálny kaca, riadiaci dôstojník izraelskej rozviedky pre strednú Európu s rezidentúrou vo Viedni, ale nikdy ho tak neoslovil ani sa ho na to neopýtal. Načo aj. Vedelo sa, že spolupracoval s nebohým Simonom Wiesenthalom, ale keď začali vymierať aj tí najmladší esesáci, gestapáci a vojnoví zločinci, postupne sa preorientoval na boj proti terorizmu.

Spoznali sa pred siedmimi rokmi. Herz prišiel za vtedajším riaditeľom Služby s delikátnou záležitosťou. Mossad mal informácie, že v Piešťanoch sa skrývajú pod falošnými identitami traja teroristi z Hizballáhu, nechcel však oficiálne žiadať o spoluprácu slovenskú políciu. „Naozaj netúžim, aby sa tam objavil dajaký váš policajný funkcionár, predvádzal ich v putách, volal médiá a urobil si tlačovku,“ povedal vtedy Herz a požiadal o súčinnosť pri rýchlej a tichej akcii.

Riaditeľ si dal zavolať Kňazovického a poveril ho koordináciou a zabezpečením celej akcie. Keď Adam po krátkom brífingu navrhol postup, ktorý by sa mal použiť, Šlomo najskôr nadvihol husté obočie, potom ho zasa zvraštil, namieril na neho prst a povedal: „Zdá sa, že mladý je dobrý. Beriem ho.“

Akcia dopadla k úplnej spokojnosti Mossadu a Herz si Adama obľúbil. Aj preto sa s ním stretol už pred troma dňami, hneď po jeho návrate z Osla, a zabezpečil analýzu videa z telefónu.

Adam mu odovzdal aj ostatné dáta a až potom sa stretol so Shawom.

Teraz držal Šlomo Herz v ruke papierik, ktorý dal Adamovi Američan, a smial sa.

„Jasné, že ti nepovedal všetko. Dokonca aj mená si vymyslel.

Neexistujú ani v našich evidenciách. A keď nie sú u nás, tak ich nemajú ani v CIA. Tomu ver. Vlastne ti nepovedal nič. Ako vravím, mladý Shaw je arogantný, nafúkaný zasran...“

„Zasran? Veď je len o pár rokov mladší ako ja,“ protestoval naoko Adam.

„No veď aj ty si mladý zasran. A neprerušuj ma, lebo ťa dám zašiť do vreca a hodiť do krásneho modrého Dunaja.“

„Aby som nikomu nepovedal, že sme sa stretli v starom byte jedného sayana?“

Kňazovický Šloma rád podpichoval a on mu to vždy vrátil.

„Akého sayana? Čo to táraš, chlapče? Čítaš priveľa špionážnych románov. Staré židovské príslovie hovorí: Boh dal človeku dve uši a jedny ústa, aby veľa počul a málo hovoril. Toho sa drž! Žiadni sayani neexistujú, jasné? Ty si myslíš, že by Žid len tak zadarmo pomáhal druhému Židovi? V akom svete to žiješ?

V tomto krásnom byte v meštianskom dome na starej ulici Thurngasse ešte stále cítiš vo vzduchu biedermaiera. Aha,“ Herz ukázal do okna, „neďaleko odtiaľto býval Sigmund Freud.

A tam,“ hodil rukou opačným smerom, „bol zasa penzión, kde býval Hitler a sníval o tom, že sa stane maliarom. Šegéc skurvený!

Nech sa smaží v tom vašom pekle.“

„Aj vy predsa máte peklo.“

„Máme, ale iné. Vieš, že bol veľkým kamarátom s jeruzalemským muftim? Raz mu mufti rozpovedal príbeh o Mohamedovi a Židoch. Mohamed Židov napadol, a oni príliš nebojovali, mysleli si, že keď prehrajú, tak sa vykúpia. Lenže po tom, ako sa vzdali, predal ich ženy do otroctva, deti rozmiestnil do moslimských rodín a za jeden deň dal odseknúť hlavy takmer tisícke mužov. A ten zmrd si túto predstavu osvojil a potom ju slávnostne prezentoval svojmu kabinetu ako základ idey likvidácie.

Jeho ministri tvrdili, že svet zareaguje tvrdo. Naivní hlupáci. Hitler im oponoval príkladom, že nikto nepovedal ani pol slova, keď Turci vyvraždili státisíce Arménov. Všetci veľmi dobre vieme, ako sa to celé skončilo.“

„Vieme. Lenže, Šlomo, ty mi dáš určite nejaké dobré informácie.“

Adam sa usiloval priviesť starého pána späť k tomu, prečo sa dnes stretli. Nesmiem ho ani náhodou nazvať starým pánom nahlas, naozaj by bol schopný šmariť ma do rieky a potom by sa zasmial, že to bola nehoda.

Herz siahol do svojej čiernej elegantnej aktovky a vytiahol tenký spis. Otvoril ho a ukázal na cédéčko pripnuté k žltým papierom.

„Máš to aj v elektronike. Ale ja som stará škola, dávam prednosť papieru. Keď ťa chytia, ako zožerieš taký guľatý a tvrdý plast? No papier sa dá, synku. Skúšal som to, ver mi.“

Adam často nevedel, kedy Herz hovorí vážne.

„Je to čerstvé. Z nášho oddelenia zberu informácií. Aký staromódny názov, však? Malo by tam byť všetko, čo ťa zaujíma a maximum toho, čo ti môžeme dať bez ohrozenia našich záujmov.

Naše záujmy budú vždy na prvom mieste. Aj sa chlapci vzpierali, ale presvedčil som ich, že si dobrý kinder. Dal si nám zaujímavé veci, takže ti v mene našej organizácie oficiálne ďakujem.

Mám napísať aj list tvojmu riaditeľovi a navrhnúť ťa na pochvalu?“ dodal posmešne.

„Nemusíš. Mne by to už nepomohlo.“

Kňazovický rýchlo preletel očami niektoré papiere. Bude si ich musieť v pokoji preštudovať doma. Jedno meno sa mu zdalo povedomé. Zatvoril zložku a čakal. Vedel, že Šlomo mu povie aj niečo neoficiálne.

„Tí dvaja sú zo spravodajskej služby Islamského štátu. Tá služba má strašne dlhý názov, ale všetci ju skrátene nazývajú Rúh, teda duch. Berú tam strašný odpad. Psychopatov, žoldnierov, sadistov. Dostanú krátke školenie a sú z nich spravodajskí dôstojníci, prakticky to však nie je nijaká spravodajská služba. Jediní, ktorí v Rúhu za niečo stoja, sú prebehlíci zo sýrskej tajnej služby. Áno, zbierajú informácie, ale primárnym cieľom je vyššia forma terorizmu, likvidácia protivníkov a zastrašovanie.

Zberba fanatikov. Takže to, čo sa stalo v Osle, sedí.

Prečo sa to stalo, to nechám na teba, verím však, že ak by si sa dozvedel niečo, čo by malo zaujímať aj nás, tak mi dáš vedieť.

A ja ti sľubujem, že to tak bude aj naopak. Konzultoval som to aj s Amanom...“

„S kým?“

„S Amanom, naším vojenským spravodajstvom. Tuším si nedával v spravodajskej škole pozor. Ak sa chceš dostať ďalej, tak by si sa mal zaujímať o mešitu v Hainburgu a o členov tamojšieho bratstva. Tí dvaja z Osla majú s nimi úzke kontakty.

Pravdepodobne tam funguje aj kanál pre priamy styk s islamistami.

Aj rakúsky Bundesamt für Verfassungsschutz und Terrorismusbekämpfung – to je strašne dlhý názov, však – o tom niečo vie, ale tvári sa, že je všetko v poriadku. V prípade týchto ľudí vraj nezistili nijakú činnosť v rozpore so zákonmi... Hm, ani nám sa to nepáči, teraz to však nie je našou prioritou. Všetko tam je napísané: mená, adresy, kontakty aj fotky na cédéčku. Polovica ich spolupracovníkov sú zlodeji, druhá polovica zas fanatici. Presne, akoby si hovoril o politikoch. Peniaze, korupcia, rozkrádanie alebo ideológia. A títo sú fanatici,“ povedal a ukázal na spis.

„Rozumiem,“ prikývol Adam. Dobre urobil, že išiel najprv za týmto starým Židom. Zo školy si už síce nepamätal, čo presne znamená Aman, no zapamätal si, že je dobré získať a overiť informácie aspoň z dvoch zdrojov.

„A ešte tí dvaja, ktorých si zmlátil. Aj ich sme identifikovali,“ dodal Herz a pohrozil mu vztýčeným ukazovákom.

„Nikoho som nezmlátil. Ako ste ich identifikovali? Veď v telefóne bolo počuť iba ich hlasy a moja mikrokamera to v kaviarni nezaznamenala dobre, ako som neskôr zistil.“

„Lebo nepoužívaš kvalitnú techniku. Vlastne si inzultoval troch,“ skonštatoval Šlomo, keď nazrel do svojich papierov a mentorsky pokrútil hlavou. „Adam, Adam, to ťa baví biť cudzích ľudí?“

„Nebudeš predsa biť známych. A vďaka tomu máte informácie.“

„Nám stačí na identifikáciu aj hlas. Možno dokonca zvuk prdu, aby sme zistili, o koho ide. Aspoň tak to tvrdia analytici.

Čo ja viem?“ uškrnul sa a pokrčil plecami.

Adam znova nevedel, či to myslí vážne.

„Sú z Boko Haram. Operujú v Škandinávii. Tam to majú veľmi jednoduché, stratia sa. O pár rokov ich tam bude viac ako bielych,“ odfrkol opovržlivo Herz. „Nigérijci, ktorí si na severe svojej krajiny budujú svoj posvätný teroristický štátik a skúšajú vystrkovať tykadlá do Európy. A sú spojencami Islamského štátu. Teda, aspoň to tvrdia, aj keď chalif ich má údajne už plné zuby a hovorí, že to nie sú spojenci, ale nevypočítateľný odpad. Nepáči sa mu, že keď im prepne v hlave, tak vtrhnú do mešity a zastrelia sto ľudí, pretože si myslia, že duchovný zastáva príliš umiernenú formu islamu.“

„A čo mám dať Shawovi? Zajtra sa určite zastaví a bude sa pred šéfom oháňať protokolom o spolupráci.“

Šlomo opäť podvihol kútiky úst.

„Nedaj mu nič. Pošli ho za analytikmi alebo šéfom rozviedky, nech sa sťažuje. Alebo nie, počkaj, niečo mu daj. Ale nič dôležité. Nezabudol si po arabsky?“

„Ja? Určite nie.“

„No tak si to ešte raz pozri a vyber niečo, čo nepovažuješ za také dôležité. Určite mu nedávaj tie zašifrované veci, na tom už robia naši. Keď ti nechcel dať skutočné informácie ani priznať, že majú hovno, nech je rád aj za to. Ten bezočivý sopliak by bol schopný vylízať riť zástupcovi pre zahraničné operácie, len aby postúpil vyššie. Američania nikdy nepriznajú, že ti nič nedali.

Povedia, že sa stala chyba v systéme.“

„Dnes sa mi zdal ústretovejší. Bolo vidieť, že trochu obrátil a chcel by ešte aj tie ostatné záznamy.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vyznávač.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.