Děkuji paní Mgr. Věře Urbaczkové za značnou podporu při vzniku tohoto díla.

Václav Jakeš

Copyright © Václav Jakeš, 2015

Illustrations © Rosvita Mikulová, 2015

Cover & Layout © Josef Kroupa, 2015

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2015

ISBN (e-pub) 978-80-7425-292-1

ISBN (mobi) 978-80-7425-293-8

ISBN (pdf) 978-80-7425-294-5

BOŽÍ ODYSEA

Nikdy netušil, že existuje tak tenká hranice mezi normálním stavem vědomí a šílenstvím. Dosud si nepřipustil, jak dalece podléhá trýznivému stavu nicoty, do níž se propadal. Tak nějak postupně. Už toho nezbývalo mnoho, pro co by jistě stálo zato nejen konat – dávno zapomněl, ve jménu čeho ale vůbec dále existovat? Žádná hrana, zlom, ani zásadní předěl. Jen pomalý, nepostřehnutelný pád. Snad tak by se onen stav dal nazvat. Jenže on už dávno necítil ani plynutí času. Ostatně padal, nebo se vznášel – sám to nevěděl. Marně si vzpomínal na tuhý dril a náročný výcvik, který jej měl připravit na vše. Hlavou se mu honila jeho horlivost splnit veškeré ukazatele a předpoklady, být jednička, být první, vyčnívat. Rozpomínal se na snahu předčit ostatní a být vybrán. Zvítězit! Nakonec se to povedlo. Hm, už to slovo „povedlo“. Vždyť ještě nedávno to znamenalo vyvrcholení kariéry, porážku všech ostatních adeptů, zásadní vítězství. Všichni kolem něho hovořili o poslání, o zásadní misi, poselství lidstva. V této euforii se cítil absolutně výjimečný a nepostradatelný. Jen on, v centru veškerého dění, a k tomu okázalost úkolu. Poselství lidí, paměť planety Země. Možný kontakt. On, nositel toho veledůležitého, jediný schopný předat všechnu historii, zásobu informací a zkušenosti. Dokonale připravený na cestu a všechny peripetie, které mohou nastat. Vše se zdálo smysluplné, cíle i postupné kroky byly jasně formulovány, veškeré varianty prověřeny. Rizika a jejich zdroje analyzovány a jejich řešení byla dokonce vždy variantní. Možnosti selhání techniky i člověka byly několikanásobně rozpracovány a systematizovány do sofistikovaných postupů, adekvátních reakcí, včetně jednotlivých kroků při zranění či dokonce úmrtí jediného člena posádky. Plán počítal i s euthanasií kosmonauta, s přechodem na automatický režim a dokončení mise pouze v technologickém módu. Koncentrace veškerého úsilí vědců, techniků, lékařů, astronomů - dávno nebyl schopen vyjmenovat, čí zásluhou nakonec odstartoval.

*

Od samotného počátku cesty dodržoval striktní režim pro udržení fyzické i psychické kondice. Jeho tajnou zbraní měl být trvalý osobní růst. Určil si dostupné cíle a neustále se vzdělával. Nejdříve v oborech, které byly pro let potřebné, postupně pak ve všech a nahodile. Pro vývoj po stránce fyzické nepotřeboval zvláštní motivaci, neboť pohyb byl dokonalou kompenzací intelektuální zátěže.

Pro udržení dobré pohody neustále komunikoval s počítačem, a dokud to bylo možné, především se Zemí. Každodenně se přesvědčoval o své vynikající připravenosti na oběť, kterou měl přinést. Doručit potřebné a navázat kontakt. Prováděl vlastní kontrolu chodu hvězdoletu, i když se pohyboval v plně automatizovaném režimu. Rigidně dodržoval denní režim a osobní hygienu. Až později si uvědomil, že to pedantické vypětí ho spíš unavuje, než povznáší. Začal si vymýšlet různá zpestření a nuanční situace, zádrhely, které musel neprodleně řešit. Obměňoval své návyky, měnil záměrně svoje nálady a chování. Ve jménu stálé pozornosti a postřehu si začal házet klacky pod nohy, znepříjemňovat si běžné úkony, snažil se je oživit a inovovat. Donekonečna se připravoval na alternativy úspěšného kontaktu. Posléze objevil meditace a dlouze, až vášnivě se do nich nořil. Zapomínal na čas – ostatně, jakou roli v této misi hrál? Poznával se hlouběji, niterně. Naučil se rozpustit mysl a splynout… A stále to byl pouhý počátek cesty…

Stovky, tisíce opakování úkonů a událostí sice unavují, ale v životě mají svůj význam. Musí však mít svůj kontext, dobrý důvod. Konány jako samoúčel přestávají význam mít. Denní holení opomíjel tak dlouho, až se úprava porostu tváře stala nevyhnutelnou z důvodu možnosti vůbec přijímat stravu. Rozjímání a sladké nebytí pomalu nabourávalo všechno chtění a ctižádost. Odevzdání už nechápal jako defétismus. Cítil, že jeho tělo a mysl jsou plně funkční, ale neměl důvod používat je. Z bytí se stal jen jakýsi folklór, který je možné libovolně měnit a přistupovat k němu podle potřeby. Tu a tam byl hrdý, jakým je fiškusem, když si může dovolit i netečnost. Flegmatický přístup k posledním zbytkům životních rituálů jej neděsil, ale někdy měl za následek erupci náhlé aktivity a zvýšené úsilí pracovat přesně jako švýcarské hodinky. Neúprosnost, s jakou to činil, hraničila až se sebemrskačstvím. Přesto se krajní polohy pomalu a s jistotou překlápěly na stranu letargie. Tehdy poprvé začal mít vidiny a slyšel nejprve zvuky, později i hlasy. Měly často tendenci měnit se v kakofonii, jejíž smysl nebyl schopen rozeznat. Jindy byl význam vidin a hlasů až pozoruhodně skutečný. Později dokonce přestal rozlišovat fikci od skutečnosti. Hvězdolet se dále prodíral prostorem a časem. Bez zájmu míjel oblaka plynů a prachu, rodící se a umírající hvězdy, ba i ty, které zatím v plné kráse svého zenitu mrhaly energií na všechny strany. Nepostřehl sluneční soustavy a ani o ně neměl zájem. Nezajímala jej naděje na výskyt života v míjených slunečních soustavách. Šel za svým cílem, může-li si stroj svůj cíl uvědomit. Čím jiným je však pro něj ukončení finálního algoritmu? Lidský důvtip slavil úspěch, alespoň na úrovni technologie, kterou hvězdolet prezentoval. Jediný člen posádky se postupně stával pouhým inventářem, zahleděným do sebe, téměř vyloučeným z reality.

*

„Přišel ses na mě podívat? To je od tebe hezké, tati! Jsem tak sám! Potřebuji si s někým povídat… Ty jsi věděl, že mi jsi hrozně blízký!“ Najednou cítil starý, zasutý pocit bezpečí z pouhé přítomnosti otce. Jeho autoritu, tvrdé, nesmlouvavé vyžadování, krutost jednání, již střídala schopnost rozdat se, pomoci všem a všemu, zahrnout okolí láskou, které nebylo možné vzdorovat. „Taky jsi, tati, odolával všem svým běsům, strachu a úzkosti. Dnes už ti rozumím a chápu tě. Kdysi jsem se tě občas bál, ale o to více jsem tě miloval a obdivoval se tvé kuráži a síle.“ Vzpomínal na to, že otec byl pro něj vždy ztělesněním síly – hromotluk s obrovitými bicepsy. „Přišel jsi mi pomoci? Asi jsi zděšený, co ze mě zůstalo, jenže já jsem netušil, že to bude trvat tak… Vím, vím, vždycky jsi nesnášel, když se mi něco nedařilo, uráželo tě to, vztahoval jsi mé selhání na sebe. Raději jsi neočekával žádný úspěch, abys nemusel strádat mým neúspěchem. On opravdu nikdo nepředpokládal tak dlouhé trvání letu. Už jsem překročil všechny časové hranice stanovené pro misi. Vidím ti to na očích, tati. Nemusíš nic říkat. Jasně. Proč jsem do toho šel? Ale vždyť jsem měl jasný cíl a byl jsem dokonale připraven! Proč signál, k němuž směřuji, se vlastně nepřiblížil ani o píď? Je stále v oblasti nekonečno.“ Slyším ho - kompjútr stále analyzuje jeho moduly, neustále rozebírá jeho algoritmus, hledá kauzality. Všichni tuší, že jde o něco známého, podobajícího se lidskému přístupu, a přestože technika signál lehce detekuje, neumí rozluštit nic z jeho obsahu. Paradox je už v tom, že původní lokalizace signálu byla v jedné z galaxií, která vznikla záhy po velkém třesku. Nyní se však stále více zdá, že signál je až za touto protogalaxií, někde v neprostupné emulzi kvarků a gluonů zahalující počátek tohoto vesmíru. Alespoň pro naše oči.

*

Uvědomil si ten uklidňující pocit, krátké chvíle, během nichž přemýšlel zcela logicky, a naplnilo jej to nadějí, že ještě může vzdorovat. Jasně mu nyní docházela schizofrenie přítomnosti jeho otce ve hvězdoletu, tak příšerně vzdáleném Zemi. Zemi, s níž se snoubilo vše smysluplné, jasně formulované, všechno, co jej motivovalo. Také zdravý rozum, pomyslel si. „Pomalu, ale jistě o něj přicházím,“ řekl nahlas, pro sebe, a už pro nikoho jiného. Palubní počítač sice analyzoval tento hlasový projev astronauta, ale protože nezapadal do žádného logického kontextu, přestal se jím zabývat. Euforické dny prozření stále více nahrazovaly schizofrenní výlety do divných realit a hovory s nepřítomnými, jejichž postavy byly stále zřetelnější. S některými se pomalu, později s železnou jistotou, pouštěl do dialogů, aby si posléze povídal i s několika lidmi najednou. Přítomnost těchto imaginárních lidí zprvu uklidňovala, ale o to větší kocovina se dostavovala při prozření, že šlo o stihomam, což mělo za následek další deprese. Zpustlost, nerozhodnost a lidské dno, k němuž se blížil, však bylo přijímáno řídicí jednotkou hvězdoletu s naprostou lhostejností, neboť zmatené jednání nikdo nenaplánoval. Případné selhání lidské posádky nemělo na misi vliv. Proč tedy vlastně letím, ptal se sám sebe. Protože případný kontakt samotný stroj nikdy nezvládne?! A kdo vůbec tvoří druhou stranu kontaktu? Co když je to stejný stroj jako ten na palubě hvězdoletu? O jakou bytost vlastně půjde?

*

S rozkoší prožíval okamžiky zbystření rozumu, připadal si zase důležitý, hoden úkolu. „Mám z tebe obrovskou radost,“ promluvila jakoby ledabyle matka a přitom prováděla, jako vždy, spoustu domácích činností, většinou zbytečných. „Dotáhl jsi to nejdále z naší famílie, ale na Jendu je také vždycky spolehnutí,“ dodala při míchání omáčky. „Ty jsi byl vždycky dobrodruh a slušelo by ti více pokory,“ prohlásil starší bratr Jan, vždy pochybovačný, ve střehu a úzkostný, přesto nejlepší brácha na světě. Zásadně bral hříchy všech ostatních na sebe, malý Ježíš, jakési rodinné svědomí. Precizní, dokonalý, oběť, hromosvod všech nálad. Stal-li se jakýkoliv průšvih, rozhodně byl označen za pachatele. „Dítě štěstěny. A druzí ti pomáhali. Vždyť nebýt protekce, bůhvíjak by to dopadlo s tvým prvenstvím. Hrdina, borec,“ potměšile usoudila sestra Hana a dále se věnovala čtení jakéhosi magazínu. „No tak, děcka, nehádejte se,“ starostlivě se na ně otočila matka. „On určitě dělá, co je v jeho silách.“ Starostlivá, krásná, jak přijímala ženský úděl. Ale zarputilost a ambice měl po ní, toho si byl jasně vědom. Jasně vědom?! Dobře věděl, že se baví s přeludy, a bylo mu to jedno. Hlavně, že existovala společnost, jeho blízcí byli, přes častou kritiku jeho osobnosti, vítanými hosty. Samotný let už nevnímal, byl kdesi v čase a prostoru. Zoufalý, bezútěšný, bez budoucnosti. Už ani rutina, jen bezobsažnost. Přeludy a fikce. Zohýbaná realita. Co bylo nejhorší – bezcílnost. Důležité, podstatné dávno ztratilo na významu. Spal, vyměšoval, rozdvojoval se ve svých schizoidních stavech, postrádal percepci vlastního stárnutí.

*

Technologie hvězdoletu měla rovněž své meze. Nesčetné srážky s mikrometeority, kosmické záření a stav permanentního vakua spolu s teplotou blížící se absolutní nule, střídány přehříváním pláště při průletu prachovými částicemi a plyny, zmrzačily kosmickou loď natolik, že připomínala nevzhledný škvarek. To, co tvořilo dřívější fasádu, bylo pryč. Újmy uvnitř plavidla nebyly tak markantní a zejména plastové díly vypadaly přijatelně. Regenerace atmosféry a vody fungovala zatím bezvadně, ale potíže nastávaly s pravidelnou dodávkou potravin. O jídlo už nestál a dávno jej přešly všechny kulinářské fantazie. Warpový pohon lodi měl však stále dostatek sil a kvantových principů se čas nijak nedotýkal. Stále letěl, teď už nekonečně dlouho, a cíl – signál – byl dále v nekonečnu, cokoliv to znamená.

*

Narušení časoprostorového kontinua postřehl poprvé při jednom schizofrenním setkání s profesorem Dahlem, který mu kdysi pomáhal s doktorskou prací. Šedovlasý pán trpělivě snášel jeho výlevy o směšnosti této cesty a o špatně nastavených parametrech a jen chabě oponoval, snad aby neurazil, když se věci kolem jako by najednou rozostřily, přestaly mít kontury, protáhly se a poté nepatřičně smrskly. Celá událost netrvala dlouho, ale byla natolik zřetelná, že vyskočil, dýchal otevřenými ústy a mermomocí usiloval o zaostření očí. Další atak diskontinuity narušující časoprostor přišel ještě neočekávaněji, ve spánku. Probudil se naprosto dezorientovaný, nemohl popadnout dech a tma kolem byla barevná. Jiný výraz pro popis nenašel. Měla červené a fialové nádechy a jako by pulsovala. Stav odezněl stejně náhle, jak přišel, a následující okamžiky ničím nevybočovaly z normálu.

*

Žil v trvalém střehu, to, co zažíval v návalech diskontinuity, jej absolutně vyvádělo z míry. Pocity byly natolik nepodobné jakékoli zkušenosti a v úplném rozporu s nastavením lidských smyslů. Šálen nebyl pouze zrak, při dotyku vnímal oblé jako hrany a některé předměty prostě prohmátl, ztratily pevnost. Hladké, drsné, ostré, tyto pojmy náhle nic neznamenaly. Zvuky se protáhly, nabyly na intenzitě a spadly o několik oktáv. Úplné panoptikum utvořila diskontinuita v mysli. Myšlenka byla násilně přetržena a skládala se z několika částí, takže ji pochopil až za několik následujících okamžiků. Tělo, jeho fyziologie, však reagovalo na jednotlivé části myšlenky. Sympatikus a vagus trpěly a jejich odpovědi na změny byly zcela neadekvátní. Srdce mu po skončení vpádu abnormality bušilo neobvykle dlouho. Zvláštní způsob vibrací všude kolem.

*

Avšak pro psýchu astronauta měly změny v prostoru a čase opačný účin. Pozornost, již musel věnovat případné změně a reakci na dané podněty, aktivovala veškeré fyzické a psychické rezervy a v mezidobích ataků žil zcela racionálně a plnil své úkoly jako na počátku mise. Deprese byly potlačeny úplně. Postupně rekognoskoval stav hvězdoletu a došlo mu, jak je tristní. Po dlouhém čase se nechal počítačem zpravit o průběhu letu a se zděšením seznal, že je na cestě už desítky let. Desítky. Celé desítky! Dráha, kterou urazil, byla při warpovém pohonu nevídaná, neuvěřitelná! Kompjútr určil polohu vesmírného korábu někam do prostoru, v němž mohl vzniknout všehomír. Při warpovém pohonu zaručujícím násobnou rychlost rychlosti světla se ostatně nebylo čemu divit. Jenže schizoidní poloha, v níž se nacházel po celý dlouhý part své cesty, nedovolovala tyto úvahy. Honily se mu hlavou až teď.

*

Cosi nebývalého se stalo s cílem cesty – signálem. Nepřicházel už jen z jedné pozice, ale z jakoby několika míst najednou. Ta se postupně slévala do výrazné výseče, až v jistém okamžiku signál plynul ze všech stran. Kompjútr, pamětliv instrukcí, snížil rychlost letu a věnoval se plně určení smyslu zprávy. Časoprostorové poryvy se začaly prodlužovat a začínaly mít zřejmý dopad i na techniku a technologii hvězdoletu. Nemohl tušit, že diskontinuitní stavy způsobily obrovské gravitační vlny šířící se prostorem od zdroje, jímž byl kdysi Velký třesk. Když mu počítač načrtl tuto možnost vysvětlení časoprostorových lapsů, zcela se pohroužil do tematiky a bombardoval jej dotazy, co vše je na toto téma v jeho paměťových centrech k dispozici. Postupně se dovídal více a více, až pochopil jasnou logiku: blíží se ke středu události mající za následek vznik všeho – Velkého třesku, zatímco gravitační vlny každou chvíli reálně demonstrovaly jednotu teorie a praxe. Vznik tohoto vesmíru z nicoty byl stále pouze v oblasti domněnek a fabulací. Představa nicoty plné fluktuací, interakcí a silových polí v něm vyvolávala značné pochyby. Už vůbec nemohl vstřebat myšlenku, že tyto fluktuace dosáhly úrovně, kdy vytvořily jakousi repulzivní sílu, jež rozmetala krunýř gravitace a roztáhla prostor a čas nadsvětelnou rychlostí. Až zpětné vítězství gravitace a zbrzdění a překonání repulzivní síly přineslo tak obrovské množství energie, že nutně muselo vyústit v obrovskou detonaci. Počátek vesmíru, všeho známého a reálného. Vlny tedy byly důkazem vzniku něčeho z ničeho. Nebyl s to pojmout tuto absurditu za vlastní. Napadlo jej, že myslí-li na nic, vlastně myslí na něco. Účinky tmavé hmoty a energie tvořící podstatu univerza ani počítač neuměl zařadit do kontextu chápání jeho vzniku. Jediné, co naznačoval, byl fakt, že tyto entity viditelnou hmotu jasně ovlivňují a že gravitace souvisí s entropií. Mechanismus interakce kompjútr neznal.

*

Jestliže na počátku vnímal misi jako plnění jakéhosi plánu odhalit, kontaktovat, pokusit se analyzovat a informovat autora, popřípadě autory, o myslících bytostech, které reagují na vyslaný podnět, nyní se dostával do situace, kdy bylo nutností konstruktivně reagovat na nové a komplikované. Nepoznával se. Vždycky nesnášel plané filozofování a úlety do transcendence. Duchovní mu kdysi bylo bytostně odporné. Upřednostňoval reálné a hmatatelné. Výkon, plnění, prokazatelný výsledek. Proto jej také vybrali. To ta hrůzostrašná samota, upozadění volní složky jeho osobnosti nebetyčným stereotypem letu. Ztráta vize a absolutní pochyby o misi a jejím smyslu. Vždyť se málem zbláznil! Určitě ztratil spoustu soudnosti. Nechtěl ani na chvíli připustit změnu osobnosti po prožití něčeho, co nemá v lidském bytí obdoby. Doletěl do nekonečna!

*

Zmatený kompjútr neustále pitval nové konfigurace signálu valícího se už ze všech stran. Stejně jako reliktní záření padal na kosmickou loď sféricky. A přestože byl naprosto zřetelný, kompjútru se nedařilo prolomit jeho tajemství. Signál astronautovi něco zřetelně připomínal. Měl dokonce jakýsi důvěrný pocit déjàvu. Uvědomoval si, že v něm vyvolává pocity naléhavosti a žádosti. Ano, v mnohém mu připadal jako SOS. Pocitová složka měla větší jasno než racionální. Ta se vzpírala byť jen připustit sdělení tohoto typu. Na další dopad gravitační vlny už byl v podstatě připraven. Věděl, že se nesmí orientovat na okolí, které nemělo ostatně s realitou, již znal, nic společného. Nejdůležitější bylo vnímat sebe, vědět, kde má končetiny a hlavu, chápat se celistvě a přestát, pokud možno v klidu, abnormální stav zuřící kolem něj. Soustředěn na sebe, na svou propriorecepci, náhle seznal strašný fakt. Neskutečné vlnění vzduchu kolem nabývalo na intenzitě a on, místo akustického tlaku a s ním spojeného zvuku, které měl vnímat ušima, viděl, ano, viděl stoupající řev okolí! V okamžiku jeho nesnesitelné intenzity abnormalita odezněla a zanechala astronauta ve stavu dokonalého zmatení mysli.

*

Horečně se snažil interpretovat prožité okamžiky. Něco slyšel očima, zrakem vnímal zvuk. Jenže to nebylo podstatné. Viděl sdělení i v mysli, vzniklý obraz, jenž ale zněl jako zvuk. Snažil se uklidnit a místo zmatečného šálení smyslů se soustředil na zvuky, jež zatím postrádaly obsah a sdělení. Opět se rozpomněl, jako minule, na jejich důvěrnou známost a citový vztah, který k nim zaujímal. Proč, nevěděl.

*

Zatímco usilovně přemítal o prožitém, docela prozaicky dostal hlad. Řídicí jednotka na lodi už dávno dolovala zbytky potravy ze zásobníku a okamžik jejich úplného vyčerpání se značně přiblížil. Servírována tedy byla voda s proteinovou pastou prapodivné chuti vzdáleně připomínající maso. Druh masa nebyl schopen určit. Bezmyšlenkovitě jídlo snědl a poté se vydal ke kompjútru vypáčit z něj nějaké informace o smyslových centrech v mozku. Kromě spousty balastních informací o jejich umístění a činnosti se dozvěděl, že po zraněních či fatálních hnutích mysli se smysly u některých lidí prolínaly nebo kombinovaly. Jako by dostávaly další rozměr své existence. Další úvahy jej příjemně ukolébaly k spánku. Nikoli však uklidňujícímu. Zmítaly jím představy pulzujících předmětů, barev znějících jako hudba, tetelícího se vzduchu, který jako by k němu promlouval. Obsah sdělení mu unikal i ve snu. Po probuzení zůstal pouze pocit něčeho známého, dříve již poznaného.

*

Znovu přiměl kompjútr, aby mu pustil signál doléhající teď už odevšad, a porovnával jej s uplynulými prožitky. Trpělivě naslouchal. Pohroužen do svých úvah ani nezaznamenal, že k němu někdo hovoří. Signál se měnil v hovor, který neslyšel, ale vnímal ho kdesi uvnitř. Děsivé na celé situaci bylo, že promlouval sám k sobě. Proto ten zvláštní vztah k signálu. Stačilo však, aby se přestal soustřeďovat na své nitro, a signál se okamžitě změnil ve zběsilou kakofonii. Když potom znovu zaměřil pozornost sám na sebe, slova začala plynout s velkou naléhavostí: „Vzájemný kontakt je velmi důležitý! Další otálení může mít katastrofální následky pro celé univerzum. Je-li to ve vašich technických možnostech, pokusme se kontaktovat!“ Kontakt. Cíl cesty. Mise měla smysl. Zadostiučinění střídalo rozechvění, že vše je tady a teď, na svém místě. Nedosažitelné bylo dosaženo! Společným úsilím můžeme zabránit hrozivé skutečnosti…

*

V pořádku, ale jak se spojit s volajícím či volajícími, napadlo jej. Všem, kdo rozpoznáte zprávu: „Vzájemný kontakt je velmi důležitý!“ křičelo jeho nitro. Vítěznou náladu vystřídala horečná snaha, jak dát najevo – jsem tady! Chci s vámi komunikovat! Na kontakt jsou zapotřebí nejméně dva, a já jsem tady, už jsem dorazil! Zvládnul jsem to!

*

A pak si náhle uvědomil obsah, sdělení signálu. Dospěl na místo a splnil, co mu bylo určeno – kontaktovat autory. Kolem však není nikdo, kdo mu poradí, co dál. Jak má pomoci? Byl určen jako zprostředkovatel, nikoli vyjednávač. Nikdo jej nevybavil pravomocemi, neřekl, jaká stanoviska má hájit. To vše umí kompjútr, a ten není schopen signál pochopit. Je to jasné: opře se o znalosti palubního počítače a zkusí se účastnit záchrany. Ale čeho? Jak to, že mu vůbec nevadí jeho hlas?, pomyslel si a na chvíli sklouznul myšlenkami k těm desítkám svých rozhovorů v médiích, při jejichž sledování měl vždycky pocit studu a nepatřičnosti. Nejvíce jej pokaždé rozzlobil jeho hlasový projev. Umělý, útržkovitý, bez příslušné intonace. Zde poslouchá svůj vlastní hlas bez uzardění. Neodbytnost sdělení, ta urgence, ty zřejmě upozadily skutečnosti, že se za svůj hlas styděl. „Musíš uvažovat přísně racionálně,“ řekl si sám pro sebe a tato úvaha měla přimět rozum, aby se začal chovat znovu kultivovaně, jak se na vyslance Země sluší a patří. „Palubní kompjútr detekuje signál po celou dobu letu a nedovede ho interpretovat. Já se na chvíli niterně soustředím a budu vnímat svůj vlastní hlas, který mi naléhavě sděluje volání – Pomoc!“ pomyslel si.

*

Zřejmě doba pobytu v hvězdoletu a schizoidní zkušenost, kterou absolvoval, má tyto důsledky. Není to pokračování jeho vykolejení z normality. Zažíval ji po celou dobu letu, proč by se teď nemohla profilovat v této formě. Plný pochyb se znovu přinutil ke kázni a k logickému přemýšlení. Prioritou je kontaktovat druhou stranu a navázat komunikaci. Reakce na dané podněty toho, těch – druhých bude řešit s kompjútrem. Ani ne tak logickou úvahou, ale spíše intuitivně mu došlo, že slyší-li své nitro, a ono je schopno rozpoznat šifrovaný signál, musí odpověď vzejít také z jeho nitra. Ale jakými slovy a jak reagovat na žádost? Začal si připravovat teze na téma vyslanec planety Země, po nekonečných peripetiích dorazil až k vám, užije všech znalostí a zkušeností lidstva a pokusí se vyřešit situaci a pomoci. Čím déle formuloval svou řeč a čím byl patetičtější, tím více začat pochybovat o tom, zda bude jakkoliv platný.

*

Plný pochyb a připravených frází se znovu pomalu pohroužil do sebe a naslouchal signálu z kompjútru. Po chvilce ze změtí zvuků opět vyvstal jeho hlas a precizněji než minule vnímal opakující se vzkaz: Situace je vážná, hrozící, je možná eskalace, může se zhroutit… To základní, bazické, podstata všeho… Intenzivně se soustředil na vnitřní prožívání a opatrně formuloval svou odpověď. „Slyším vás, naslouchám vám, jsem zde. Kdo jste vy? Určete svou polohu! Jak se k vám dostanu?“ ptal se, ale vnitřní hlas, jeho hlas, mu neodpověděl. Několikrát se ještě pokusil o spojení s ním, či s nimi, ale veškerá tato snaha nebyla nic platná. Náraz další gravitační vlny byl doprovázen tlumeným duněním se všemi atributy exprese, jak jej už dříve poznal – ztráta kontur, vlnění vzduchu, nebývalé a zvláštní projevy pevných předmětů… Kompletní zmatení smyslů a dezorientaci přebil pocit, že slyší očima: „Naléhavě žádám všechny, kdo nás slyší, o kontakt…“ Obsah sdělení už znal, bůhví proč se v tomto rozpoložení pokusil reagovat. Promluvit nebyl schopen, a tak jen zakřičel sám do sebe: „Já vás slyším! Slyším váááás!!!“ Potom se zhroutil a obestřela jej konejšivá tma. Nevnímal běsnění diskontinuity kolem. Jen kompjútr, spolehlivě pracující i v podmínkách naprosté iracionality, zaznamenal, že jediný člen posádky přestal jevit známky života. Neschopen vlastních emocí přešel stroj do automatického módu a odeslal o události zprávu, která se rozptýlila kdesi ve vesmíru. Dále trpělivě rozebíral možnosti dekódování signálu a chystal se odstranit všechny balastní látky z podlahy hvězdoletu. Jednou z nich bylo i tělo astronauta zhrouceného na podlaze.

Nic, co ho obklopovalo, nepoznával. Vše bylo na hony vzdálené čemukoli, co by připomínalo interiér jeho kosmického plavidla. Zmaten na nejvyšší míru se tázavě rozhlížel. Dezorientovaný, neschopen utřídit své myšlenky, pomalu vstával z podlahy, na níž byl tkaný koberec. Otlak na tváři, rozbolavělé rameno a mravenčení v ruce dokazovaly nepřirozenost polohy, ve které až doposud ležel. Asi dlouho, protože ztuhlé paže se ne a ne prokrvit. Totéž potřeboval zřejmě i mozek. Chaos probíhající v hlavě nedovoloval sebemenší racionální myšlenku. Po chvíli začaly předchozí události přece jen získávat jakési kontury, a tak první, co si uvědomil, byl fakt, že žije. Vzpomínka jím značně otřásla, neboť poslední, na co byl schopen se upamatovat, bylo, že… že zemřel. Ten panický úzkostný stav a propadnutí se kamsi do tmy. Nebylo zapotřebí ubezpečit se štípáním o pravdivosti svého stavu, protože bolest těla se dávala ve známost čím dál tím více. Byl prochladlý, a přesto v něm narůstala obrovská euforie z jistoty, že žije. Že žije!

*

Prostý fakt existence, byť bolestné, ho naplňoval pocitem štěstí a jakési nevyslovené vděčnosti. Komu a za co? Nevěděl. Přesto pocit živočišnosti a bytí byl něčím nepřekonatelně krásným. I když se myšlenky bleskově zjevovaly a stejně rychle mizely, jedna byla nutkavá: Žít je krásné! A vážit si života člověk začíná až při hrozbě jeho ztráty – nebo až po zmrtvýchvstání? Království nebeské po dokonání věků bude plné nadšených lidí, uvědomil si bezděčně. Potom si všichni lidé budou vážit života… Na jak dlouho? Než ztratí jeho smysl. Ale smrti se budou bát i pak, přestože budou nesmrtelní, pomyslel si. Smrt ukončí nejen bytí, ale také všechny souvislosti, propojení s ostatními lidmi. Ukončí kontinuitu vztahů a nutně změní konstelaci okolí zesnulého.

*

Co to jsou za hloupé úvahy a sentence? Ještě před chvílí jásal, a teď se mu derou na mysl tyhle hlouposti. Zřejmě to bylo blízkostí skonu, zkušeností, kterou právě prošel. Nebo posmrtný život vypadá takto, včetně pocitu bolesti. Asi včetně těchto pitomých úvah, zasmál se sám sobě. Jenže před hrůzostrašným zážitkem, jenž absolvoval, byl na palubě hvězdoletu a reálie kolem dokola mu připomínaly obývací pokoj v bytě, kde vyrůstal. No jasně! Kožená sedačka a křeslo pistáciové barvy (taková souprava se už nevyskytuje nikde na světě), hranatý stůl, příborník se sklem ve vitríně a světlý tkaný koberec. Dokonce ta sladká vůně stoupající z podlahy! Nástěnné hodiny, jejichž ciferník byl zapraven do světlého dřeva ladícího s podlahou. Je to nepochopitelné, ale je doma!

*

Užuž se chtěl přesvědčit o tom, že za dveřmi je předsíň, když se ozvalo zaklepání. Dovnitř vstoupil starý bělovlasý muž. „Buď zdráv!“ přistoupil k astronautovi a podával mu pravici. Dlaní jej uchopil vysoko za zápěstím a předloktí přitiskl k jeho ruce. Astronaut stisk opětoval. Podíval se mu do očí, byly pronikavě modré, pichlavé jako hřebíky. „Zdravím vás,“ vydralo se z jeho úst, nepřesvědčivě a zajíkavě. Polil ho pocit studu, ani vymáčknout se nedovede. Místo otřesu, že po tak dlouhé době vidí člověka, se hloupě stydí. Rychle mobilizoval drilem naučené postoje astronauta plnícího cíle mise. Nadechl se a pokračoval, už sebevědoměji. „Jsem astronaut Rodney Cage. Byl jsem vyslán z planety Země do tohoto kvadrantu vesmíru, abych prozkoumal zdroj či autora signálu a pokusil se navázat kontakt s myslícími bytostmi,“ vychrlil naučené fráze a stál přitom téměř v pozoru. Hloupé a patetické, chtěl to říci znovu a jinak. Muž mu pomalu položil ruku na rameno a vlídným hlubokým hlasem prohodil: „Pojďme se posadit.“ Sám se sesunul do křesla a pokynem ruky nabídl místo proti sobě. Polštář sedačky byl tvrdší, než Rodney Cage předpokládal. „Není to tak pohodlné jako doma. Bohužel se mi povedlo vytvořit pouze fikci tvé domácnosti rekonstruovanou z tvé mysli, Rode. Věř mi, nebylo to jednoduché – při složitosti tvého psychického rozpoložení.“ „Ne, to nevadí! Je velmi příjemné mít dojem, že jsem zase doma,“ pomalu se uvolňoval a hodnotitelsky si začal muže prohlížet.

*

To, co vypadalo jako bílý krunýř kolem hlavy, byly chomáčky sněhobílých vlasů, maličko hustších na spáncích, přecházejících do neudržovaného plnovousu. Nad výřím obočím, stejně bílým jako vlasy a vousy, se krabatilo vrásčité čelo. Ústa a uši nebyly v tom špatně udržovaném porostu vidět, takže když mluvil, pohybovaly se jen vousy a nevelký nos. Sinalost kůže zvýrazňovalo umělé osvětlení, jehož zdroj nebyl schopen rozeznat. Platón, nebo Aristoteles, prolétlo mu hlavou při srovnávání originálu s dříve poznaným. Pronikavé, bystré oči jako by k obličeji nepatřily. „Už sis mě prohlédl. S tím Platónem máš pravdu. Chtěl jsem vypadat co nejdůvěryhodněji. – Nemáš žízeň nebo hlad?“ optal se muž účastně a byl připraven reagovat na daný podnět. „Děkuji. Pomalu se vzpamatovávám a na jídlo či pití nemám ani pomyšlení.“ „Pravda, při tvé resuscitaci jsem spotřeboval obrovské množství infuzí. Můžeme počkat a později si oba něco dáme. Skončil jsi u toho, že jsi posel Země a máš za úkol…“

*

Muž chtěl pokračovat, ale astronaut mu neomaleně vstoupil do hovoru. „Já jsem zemřel?“ „Byl jsi blízko smrti. Mám dojem, že jí říkáte klinická. Selhaly ti všechny životní funkce. Náraz poslední gravitační vlny byl násobně silnější než předchozí a poškození tvých orgánů nebylo slučitelné se životem.“ „Jak jste mě našel?“ „Byl jsem v kontaktu s tvým podvědomím. Telepatie, jestli mi rozumíš.“ To byl ten vnitřní hlas, upamatovával se astronaut. „Vy jste volal o pomoc.“ „Já ne,“ řekl rozhodně muž. „Ten signál přichází odněkud z tohoto kvadrantu a zesilují ho gravitační vlny. Jedna se ti stala osudnou.“ Platón najednou vypadal poněkud nejistě, jako kdyby ztratil dosud proklamovaný nadčasový klid. Trochu vypadl z role, hrál-li nějakou. Astronaut v rozrušení, v němž se nacházel, nebyl schopen rozeznat tyto drobné změny v chování hostitele. „Už se nemusíš bát. Tady jsi v bezpečí, mimo řádění slapových efektů,“ obrátil Platón list. „Co se týče tvého zdravotního stavu, dostal jsem všechny životní funkce do standardní polohy. Pokusil jsem se regenerovat i tvoji tolik zkoušenou mysl. Nakolik se mi to povedlo, o tom mě musíš spravit ty, Rode.“

*

Až nyní si astronaut uvědomil, že jej muž podobný Platónovi oslovuje jménem. Tak mu vždycky říkala matka. „Odkud znáte moje jméno?“ zeptal se náhle. „A kdo vlastně jste? Kde se to vůbec nacházím?“ Chrlil najednou všechny otázky tak, jak mu vytanuly na mysli. „Klid, klid, příteli, pomalu a postupně. Zaregistroval jsem tvůj hvězdolet a při navazování kontaktu mě palubní počítač nechal kamerovým systémem nahlédnout na palubu, a tam jsem tě spatřil. Po transportu jsem tě resuscitoval a vytvořil takové holografické prostředí, v němž by ses cítil co nejpřijatelněji. Zachoval jsem polohu těla, aby návrat k vědomí alespoň částečně korespondoval s tvými prožitky. A klidně mi říkej Platóne, když myslíš.“ „Čtete mi myšlenky?“ zalekl se astronaut. „Ne. Jen se občas ponořím do toho, čemu říkáš telepatie.“ „Kdo jste?“ rezolutně se otočil na bělovlasého muže. „Ten, který ti zachránil život. Ještě před chvílí jsi byl samá vděčnost…“ „Pochopte mě, prosím. Mám za sebou těžko popsatelné stavy a chtěl bych se opřít o nějaké jistoty.“ Rod rychle změnil rétoriku a pokoušel se o smířlivější tón. Byl zahanben svými reakcemi vůči někomu, kdo jej zachránil. „To je v pořádku! Nemusíš se omlouvat! Tvé reakce jsou přirozené. Jenže když ti povím pravdu, budeš na tom ještě hůř.“

*

Na chvíli se rozhostilo hrobové ticho a poté astronaut uhnul pohledem a řekl spíše zamyšleně než s pokorou: „Vy jste Bůh? Pánbůh?“ „Nazýváte mě nejrůznějšími jmény a přisuzujete mi vlastnosti, o nichž nemám ani tuchu,“ řekl pobaveně bělovlasý muž. „Platón je podle mne příhodnější. Rozhodně tě zklamu, když si budeš myslet, že jsem vševědoucí nebo všemohoucí. Chceš-li, jsem bytost z tohoto univerza vybavená vlohami, kapacitou a možnostmi, o nichž zatím nic netušíte. Hlavu vzhůru, Rode, nekoušu ani neštípu a emoce zvládám docela dobře.“ Rod zkoprněle seděl a snažil se dát dohromady nějakou kloudnou reakci. Zmohl se však jen na: „To jsem netušil!“ Hned mu došlo, že ani nemohl cokoliv předpokládat. „Promiňte, jsem úplně zmatený. Je toho na mě moc. Pořád se snažím dát si věci do kontextu, a pak ze mě lítají takové nesmysly, i když představa, že ten, jemuž se na naší planetě říká Bůh, sedí přede mnou, je ohromující. Přiznám se, že spíše nepřijatelná.“ „Proto ti navrhuji, abys mě nazýval Platónem.“

*

Astronauta úplně konsternovala skutečnost, že ač je ateista a až do tohoto okamžiku se za něj považoval, najednou je plný úcty, pokornosti. Knedlík pojednou narostlý v krku mu připomněl vlastní stud. Chová se tak přirozeně, není v tom žádné velikášství a patos, pomyslel si. „Nikdy bych nepřipustil myšlenku o Vaší existenci. Vždy jsem byl veden k racionálnímu myšlení a kritickému postoji. Věda, a já se považuji za jejího představitele, Vás vylučuje, nepotřebuje Vás. Neumím tak rychle zaujmout postoj k úplně nové zkušenosti.“ Tak takto vypadá Bůh, uvažoval astronaut. „Platón, příteli. Už jsem ti to několikrát navrhoval, Rode.“ „Budu s tím mít značné problémy, Platóne.“ „Zkus to, Rode! Bude to lepší pro nás oba.“

*

„Vy jste pro nás, lidi, alespoň pro věřící, ztělesněním smyslu bytí, jeho jistotou,“ pokračoval po krátké odmlce. „Jste pomocník, činíte tento vesmír a život v něm snesitelným. Vyplňujete prostor i čas. Lidé – věřící – Vás často považují za Otce, ochránce, jedinou spásu. Vždycky jsem pochyboval o někom takovém, a nyní jsem s ním přímo konfrontován.“ „Rode, jsi konfrontován se svými představami, vlastně představami věřících. Nemám žádný z tebou přisuzovaných atributů.“ „Tak Vy jste se nikdy nezúčastnil zázraků, myslím těch Vám přičítaných?“ „Aha, máš na mysli výběr několika semitských kmenů, které jsem takzvaně adoptoval a vybral si je za jediný národ. Tím bych zřejmě popřel své božství. Bůh, jenž straní a nadržuje, nešetří nepřátel, žen ani dětí!? V tyhle pohádky fakticky někdo uvěřil? Myslím tomu, čemu říkáte Starý zákon. Oko za oko, zub za zub? Nic lidštějšího neexistuje než tento přístup, který jste připsali Bohu.“ „A úplně mě vyvádí z míry zkouška víry zabitím vlastního dítěte! Vždyť to je návod k vraždě! Mám na mysli příběh o Abrahámovi a Izákovi. Prý to byla zkouška víry,“ opáčil Rodney. „Jestliže jsem člověka, podle vaší interpretace, stvořil k obrazu svému, vybavil bych jej určitě neutuchající vírou. Coby vševědoucí a všemohoucí jsem stvořil problémovou bytost, již jsem byl nucen utopit, což se podobá spíše experimentům v laboratoři, s úvahou, co se mi podaří geneticky vyšlechtit. Nikoho nikdy nenapadlo, že by tím vlastně Boha urážel, myslím takovými úvahami.“ Bělovlasý muž hovořil klidně, s nadhledem a lehkou skepsí v hlase.

*

„Máte pravdu,“ přidal se astronaut. „Člověk stvořený k obrazu božímu, vyhnán z ráje pro svou zvídavost, kterou mu musel dát do vínku Bůh, kdo jiný.“ „Navíc,“ pokračoval bělovlasý muž, „z celého aktu vyhnání z ráje následuje dědičný hřích. To zavání manipulací. Jenže ne boží, nýbrž těch, kteří víru takzvaně hlásají. Každých prvních osm buněk vzniklých z oplozeného vajíčka, které považujete za vznik života, je zatíženo proviněním jakéhosi praprapředka? Pravdou zůstává, že autoři Starého zákona nemohli mít představu o genetických a evolučních změnách zamezujících totožnost genetické výbavy v dalších pokoleních.“ „Spisovatelé Starého zákona si možná pohrávali s aktem kolektivní viny,“ vmísil se do monologu astronaut. „Velmi se mýlíš, Rode, dědičný hřích přivedli na svět dlouho po smrti Ježíše Krista křesťanští představitelé. S jakým asi záměrem?“ „Zřejmě se jim jaksi nedařilo udržet ovečky v houfu,“ prohodil Rod uštěpačně, neboť se mu začal hodit jeho ateismus. Ihned mu však došlo, že to, čemu nevěří, sedí proti němu. „Připadá ti nelogické, Rode, že se distancuji od náboženství, která jsou ti nejbližší? Mám na mysli judaismus, křesťanství a islám.“ „A všechny jejich odnože,“ přispěchal Rod. „A všechny jejich odnože,“ pokračoval bělovlasý muž. „Vždyť všechny vycházejí ze stejných premis.“ „A co další náboženství – šintoismus, budhismus, zoroastrismus…,“ nadechoval se astronaut, aby se blýskl svou sečtělostí.

*

Ale Platón mu nedopřál radost ze sebe sama a přerušil jej: „Tak to začneme kategorizovat na monoteistická náboženství a ta s více bohy. Jen mi nerozumíš, Rode. Nezáleží mi na víře. Ta je veskrze potřebná pro život. Zoceluje a nahrazuje neznalost. A především léčí strach, dodává odvahu… Mě se dotýká, jak si lidé konstrukt boha a náboženství pozohýbali ve svůj prospěch, aby vyhovoval některým, již na jeho základě umně manipulují ostatními. Vždyť některá náboženství si vytvořila celý establishment, propracovanou strukturu nadřízených a podřízených, se všemi znaky boje o postavení, moc a peníze. Podařilo se jim zakomponovat veškerou běsnost smrtelných hříchů do krásných idejí a koncentrované etiky a využívají k tomu strach ze mne. Na jedné straně jsem dobrotivost sama, chápající, umím se ustrnout, nenechám nikoho na holičkách. A hned nato mi přisuzují vlastnosti tvrdého, nekompromisního, trestajícího.“ „Ale pro to je pro změnu jednoduché vysvětlení,“ skočil mu do řeči astronaut. „Nevysvětlili by přírodní pohromy, války a smrt neviňátek. Asi budete souhlasit, že pravda se dá manipulovat.“ Pojednou mu došlo, že je sdílný až přespříliš. Tuto skutečnost připisoval vtažení do děje. Z osoby před ním vyzařovala obrovská autorita, a přitom byl tak přitažlivě lidský.

*

Dialog roztrhl nový poryv časové diskontinuity vyvolaný gravitační vlnou. Atak nebyl tak zběsilý, jak jej znal astronaut, ale jednoznačně se vymykal i Platónově kontrole. Zmatek trval jen několik okamžiků. I to však stačilo, aby kulisa vytvářející dojem tepla domova zmizela a nahradil ji šedý plast připomínající stěny, křeslo a pohovka, na nichž doposud seděli, byly bombírované hranoly a vše se vznášelo bez opory podlahy. Platón bleskově sáhl do prostoru a doslova vykouzlil holografickou ovládací desku. Navyklými pohyby po ní přeběhl prsty a účinky vlny rázem vymizely. Další regulací dosáhl podmínek panujících před poryvem, až na nepatrné nuance. Nebylo totiž možné nepostřehnout změnu barvy koberce pojednou kontrastující s barvou sedacího nábytku. Celý pokoj nyní vypadal, jako kdyby někdo přehnal kontrast obrazu a barvám přidal na intenzitě. „Není to úplně ono, že? Počkej! Vynasnažím se obraz doladit tak, aby ses cítil co nejlépe,“ pověděl Platón s našpulenou pusou, jak se snažil manuálně, stůj co stůj, navrátit stejně ztracené výchozí podmínky. Rod zíral na přeměny kolem a nejistě začal po prožitém připouštět, že Platón je příhodnější výraz pro muže manipulujícího jakýmsi holografickým zařízením, kompjútrem? Nebyl si jist.

*

„Čemu se tak divíš?“ vstoupil do jeho úvah Platón. „Důrazně jsem přece odmítl, že jsem vševědoucí a všemohoucí! To jsi nepostřehl? Nevěřící, ateista, jenže lehce zviklatelný, není-liž pravda? Nechci se opakovat, ale vaše představy o mně vůbec nekorespondují se skutečností. Vesmír, s nímž stojím a zřejmě i padám, nezná vaše pojmy jako zlost, starost, štěstí, láska, víra, naděje, přičinlivost, ohleduplnost, empatie… Mohl bych pokračovat v dalším výčtu pojmů patřících pouze a jen myslícím bytostem. Vesmír neví nic o vašem chápání všehomíra, není kompatibilní s organizací vlastní hmoty do stupně neuronů tvořících mozky lidí. Vesmír se vyvíjí v mezích určovaných silami slabé a silné interakce, elektromagnetickou a gravitační silou, vše v polích těmito silami tvořených. Jakou nezměrnou variabilitu efektů působení těchto sil má za následek, je vesmíru úplně jedno. Interpretace jsoucna jste převyprávěli vy, lidé. Vesmír vytváří tenze a polarity a jejich vzájemná působení, energie, hmotu, pole, stavy. Nemá však záměr tvořit lidské prožitky.

*

Až vy, lidé, jste za expanzí, extenzí, implozí, exotermickými a endotermickými reakcemi začali vidět vzedmutí a hrozby, vášně, krásy, smutky. Vesmír zná jen neustálý pohyb a vzrůstající dekompozici stávajícího ve stále sílící entropii. Pro vás je to zmar, zánik. Nové konstrukce a rozložení sil jsou pak pro vás zrod, vznik. Vesmír je bazickým základem pro další profilování interakcí v prostoru a čase, bez interpretací a slov. Střídání forem energií, lučba a rozklad beze slov jsou vesmír. Vy jste pojmenovali – na začátku bylo slovo. Jenže u pouhého pojmenování jste nezůstali. Rozvedli jste téma, našli spoustu nových rozměrů. Snad všechny úhly pohledů. Vynalezli jste krásu, něhu, soulad. Změkčili jste tvrdé, naplnili bezobsažné. Vše jste prodchnuli láskou, a tím pádem jste učinili vesmír zázračným. Inertní jste proměnili v životné. Ráj je váš výplod, vaše vize ideálního a dokonalosti. Stejně tak jste zplodili peklo. Vší hrůzu, děs, zlost a starost. Fyzická a psychická tortura má vaše autorství. Krutost, s níž si často počínáte, je stejně sofistikovaná jako model rajského. Eden a peklo jsou jen ve vašich myslích, jsou uloženy hluboko ve vás.“

*

Astronaut nechápavě hleděl na Platónovy argumentace a dost dobře nevěděl, kam směřují. Bělovlasý muž pokračoval: „Neboj se, pointa se blíží!“ Už vůbec nezastíral, že čte Rodovi myšlenky. „Jako myslící bytosti vesmír nejen nahlížíte, leč i pojmenováváte. Pitváte a analyzujete, tu zkrášlujete, tu činíte nesnesitelným. A s těmito zkušenostmi si stvoříte představu Prvního, nadřazeného, řídícího. A zprvu jej obdaříte všemi lidskými vlastnostmi. Posléze však vlastnostmi pro člověka nedosažitelnými. Neovládám síly vesmíru, jak jsi před chvílí zaznamenal, dokážu jich však využívat. Nejsem schopen vzepřít se gravitaci, jen ztlumím její účinky. Nic víc. Zklamal jsem tě?“ „Ani trochu, Platóne. Naopak. Jste mi bližší, přijatelnější. Dost dobře jsem si uměl představit vesmír i bez…“ Na chvíli se odmlčel a hledal správné slovo. „No, jen to řekni, Rode. Bez Boha.“ „Asi tak nějak. Spíš bez autority. Ale to je v podstatě totéž, že. Vím, že vakuum je plné fluktuací sil tvořících pole pro svou působnost a že vymkne-li se kontrole jedna z fluktuací, vede to k náhlé profilaci repulzívní síly, jež má mít za následek vznik celého vesmíru. I ateistovi musí vrtat hlavou, jestli v tom neměl ruku jakýsi hybatel.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Boží odysea.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.