Seanan McGuire

v nakladatelství FANTOM Print

Armagedon ve slevě

Půlnoční výprodej

Half-Off Ragnarok *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2015

Kryptid, podstatné jméno:

1. Kterákoli bytost, jejíž existence nebyla vědecky dokázána, avšak lze o ní dohledat zmínky. Termín oficiálně zavedl kryptozoolog John E. Wall v roce 1983.

2. Věc, která se připravuje ukousnout vám hlavu.

3. Viz také „monstrum“.

Copyright © 2013 Seanan McGuire

Translation © Petra Kubašková

Cover © Aly Fell

ISBN 978-80-7398-796-1 (pdf)

ISBN 978-80-7398-797-8 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Prolog

„Inu, to se jen tak nevidí. Utíkej říct tatínkovi, že babička potřebuje granáty.“

– Enid Healyová

Malá osada přeživších asi hodinu jízdy autem na východ od Portlandu, stát Oregon
Před třinácti lety

Verity stála s rukama založenýma na prsou a s nohama v první pozici^1 a dívala se, jak si otec prohlíží její vysvědčení. Byli spolu sami v jeho pracovně. Něco takového by ji za normálních okolností těšilo, protože uchvátit otcovu pozornost jen pro sebe nebylo jen tak. V tuto chvíli by však byla radši někde úplně jinde, třeba by i hrála na schovku s Antimony. (Annie bylo teprve šest a ve hře na schovávanou už oba své starší sourozence hravě porážela. To bylo sice ponižující, ale pořád lepší než tohle.)

1 První pozice – baletní postoj, při němž jsou nohy maximálně vytočené (ideálně do úhlu 180°), špičky nohou od sebe, patami i koleny u sebe (pozn. překl.)..

Kevin Price civěl na vysvědčení trochu moc dlouho, pak jej dal níž a jeho smrtelně vážné oči se setkaly s Veritinýma. „Verity. Musíš pochopit, že je nesmírně důležité, abys zapadla mezi ostatní žáky. Posíláme tě do školy proto, aby ses naučila, jak být jednou z nich.“

„Ano, tati. Já vím.“

„Nesmíme na sebe za žádnou cenu upozorňovat. Jestli to uděláme, mohlo by to být pro nás hodně zlé. Úmluva stále číhá.“

„Já vím, tati.“ Většina dětí ve třetí třídě se bála strašidel. Verity strašidla nevadila – většinou byla docela milá, když jste se od nich nenechali svést k nějakým neplechám –, ale jestli se nějaké obludy bála, tak takové, se kterou se nedalo smlouvat a která se nedala ani zastřelit. Říkalo se jí „Úmluva“, a ta jednoho dne přijde a všechny si je odnese.

„Proč ses prala se spolužáky?“

Verity sklopila zrak. „Nudím se. A oni jsou tak hrozně pomalí a já si nikdy neužiju žádnou legraci.“

„Chápu.“ Kevin pohoršeně odložil vysvědčení na psací stůl a zpola jím zakryl hlášení o migraci zajdalenů v Novém Mexiku. Odkašlal si a pak řekl: „Chceme tě přihlásit na gymnastiku. Budeš zatím pokračovat i v lekcích tance, ale chci, abys ze sebe vybila tu přebytečnou energii. Jo a – Verity?“

„Ano, tati?“

„Hezky si hraj s ostatními dětmi, jinak je s baletem konec. Jasné?“

Zalila ji úleva. Tohle nebylo vítězství – tím by bylo víc baletních lekcí, ne nějaká přihlouplá gymnastika –, ale bylo to lepší, než čekala. „Jasně. Už tě nezklamu, slibuju.“

„Beru tě za slovo.“ Kevin se ke své starší dceři sklonil, aby ji objal, ale pořád byl ještě znechucený z poznámek, které učitelka na vysvědčení připsala. Jestli se Verity nenaučí splynout s okolím, bude si muset najít způsob, jak být výjimečná, a přitom nepřivodit své rodině smrt… a bude to muset udělat rychle, dokud je čas.

1. KAPITOLA

„Nejlepší, co jsem kdy dokázala, byl objev, jak si schovat pistoli v podprsence. Druhá nejlepší věc byla, že jsem nechala Thomase odhalit způsob, jak ji najít, ale o tom zas někdy jindy.“

– Alice Healyová

Nižší podlaží suterénu v nemocnici svaté Kateřiny, Manhattan, New York
Současnost

V nižším suterénu to páchlo dezinfekcí a hnilobou – tedy tím nejhorším z nemocničního života –, a k tomu, aby byl efekt dokonalý, se přidával ještě lehký závan plísně. Ze světel fungovala asi jen čtvrtina, což bylo skoro horší, než kdyby nefungovala žádná. V absolutní tmě by nám naše baterky byly užitečnější. V tomhle divném pološeru se totiž ve světle baterek jen pomíchaly stíny, takže vypadaly hlubší a ještě nebezpečnější.

„Myslím, že jsou tady krysy,“ zašeptala Sarah, zřejmě pěkně namíchnutá. „Proč jsi mě zatáhla někam, kde jsou krysy? Já je přece nenávidím.“

„Mohla jsem tě vzít buď sem, nebo do kina, a krysy se mi zdály levnější,“ odpověděla jsem taky šeptem. „Už mlč. Jestli tu ta potvora je, tak nechci, aby o nás věděla.“

Nevím, jak to Sarah dokázala, ale i v šeru bylo vidět, že kouká naštvaně. Dobře jsem si uvědomovala, jak je směšné říkat telepatce, aby zmlkla. Bohužel pro Sarah a její neustálou potřebu remcat kvůli okolí jsem potřebovala, aby se pořádně soustředila. Hledaly jsme něco tak odlišného od lidských norem, že jsme vlastně ani nevěděly, jestli to budeme schopny „vidět“. Tím pádem by neměla rozptylovat svou telepatii tím, že bude řešit, jak si stěžovat a nebýt přitom slyšet.

(Sarah je kukačka – druh kryptida s lidským vzezřením, avšak po biologické stránce podobného spíš obrovské vose než primátům, a ještě k tomu obdařeného telepatií. Evoluce je někdy svérázná dáma.)

Abych byla spravedlivá, tak Sarah se na tuto malou misi nevydala dobrovolně. Ona se vlastně málokdy vydá dobrovolně na jakoukoli misi, malou nebo velkou, a mnohem raději dřepí doma, dělá si úkoly z matiky a vykecává se s mým bratrancem Artiem přes internet. Jsem si poměrně jistá, že takhle usedlý život nikomu nesvědčí, a tak ji vytáhnu ven, kdykoli mám k tomu nějakou záminku. Kromě toho je výhoda brát si s sebou telepatku, když jdete lovit tvory, kteří by vám nejraději ukousli hlavu.

„Počkat.“ Sarah mě chňapla za paži. Okamžitě jsem se zastavila a ohlédla se na ni. Její nasupený pohled byl stále viditelný, i když ani tak ne díky zuřivosti, jako spíš proto, že se jí oči bíle rozzářily. Možná by to bylo děsně strašidelné, kdybych přesně v tohle nedoufala.

„Co je?“ špitla jsem.

„Tam, před námi,“ řekla. „Jsme na místě.“

Druhou rukou ukázala tam, kde byly stíny tmavší – přesně do toho tmavého kouta, kterému jsem se instinktivně vyhýbala. Vděčně jsem kývla, vykročila jsem tím směrem a Sarah se držela půl kroku za mnou.

Jak jsme se přiblížily, zdálo se, že stíny ještě ztmavly, začaly se rozpínat a snažily se spolknout tenké kužílky světla našich baterek.

„Zbožňuju svou práci,“ zamumlala jsem a vnořila se do tmy.

Opravdu jsem netoužila strávit věčnost potloukáním se v temném pekle, ale Sarah měla naštěstí pravdu: dospěly jsme k cíli. Potmě to byly už jen tři kroky, a pak jsme se vynořily v čisté, dobře osvětlené chodbě s veselými plakáty na stěnách. Tedy zprvu se zdály veselé, ovšem jen zdálky. Pyšním se silným žaludkem, ale stačil jediný pohled na plakát znázorňující hygienu gorgon, a měla jsem pocit, že se týden nenajím. (Malá nápověda: všichni ti hadi musí jíst, tudíž musí také vyměšovat. K tomu ještě další příšerné výjevy, přichystané matkou přírodou. Důkaz, že jestli opravdu existuje, má dosti zvrácený smysl pro humor.)

Na příjmu stála bělovlasá žena, oblečená v jasně růžové nemocniční uniformě. Vypadala by jako úplně normální zdravotní sestra, nebýt žlutě orámovaných holubičích očí a křídel, rašících jí z ramenou pokrytých peřím bělejším než její vlasy. Nohy měla bosé a nehty na nich dlouhé tak, že se jim klidně dalo říkat spáry. Když zaslechla naše kroky, vzhlédla a zatvářila se nejdřív zdvořile, pak překvapeně, a nakonec jako že se jí ulevilo, ale zůstala ostražitá.

„Jste Verity Priceová?“ zeptala se, odložila klipovou podložku a vykročila směrem k nám. Hlas jí zněl jako flétna, v níž se rozplýval její přízvuk, takže se původ té ženy dal s největší přesností určit jako „odněkud z Evropy“.

„Ano, to jsem já,“ přitakala jsem hned. „Tohle je moje sestřenice, Sarah Zellabyová.“

„Zdravíčko,“ zamávala Sarah nepatrně.

Bělovlasá žena věnovala Sarah krátký pohled, jedno křídlo se napůl roztáhlo, ale pak se zase složilo. Vypadala zmateně. „Doktor Morrow neříkal, že si s sebou přivedete asistentku, slečno Priceová,“ řekla pomalu.

„Asi zapomněl,“ řekla jsem. Mluvila jsem pravdu. Lidé mají tendenci na Sarah zapomínat, pokud zrovna nestojí přímo před nimi, a někdy si její přítomnost neuvědomují ani tak. To všechno je součástí nízkoprahového telepatického maskování, zděděného po biologických rodičích. Nikoli bezdůvodně je její kryptidí druh považován za jeden z nejnebezpečnějších na světě.

„Ráda vás poznávám,“ řekla Sarah. „Vůbec jsem nevěděla, že je tady dole nějaká nemocnice.“

Uhodila hřebíček na hlavičku, jako ostatně vždycky. Bělovlasá žena se usmála a tentokrát s očividnou radostí krátce rozevřela obě křídla. „K tomu, abychom ji udrželi v utajení, bylo zapotřebí velice složitých kouzel, ale vyplatilo se nám to. Máme přístup do celé svaté Kateřiny, takže nemusíme složitě shánět speciální vybavení.“

„Chytré,“ řekla jsem. V duchu jsem slintala při představě, že bych získala třeba snímek z magnetické rezonance takové lamie. Na to ale bude čas později. Teď byla na programu práce.

„Když mě doktor Morrow kontaktoval, řekl, že máte nějaké potíže.“

„Ano.“ Bělovlasá žena kývla a její obličej zvážněl. „Už to zase začalo.“

„Ukažte mi to,“ vybídla jsem ji.

Svatá Kateřina byla jednou z pěti nemocnic umístěných v okruhu čtyř kilometrů. To se sice může zdát moc, ale dvě byly soukromé, jedné se právem říkalo hospic a jedna – Sv. Jiljí – byla postavena pod suterénem svaté Kateřiny. Nemocnici sv. Jiljí nenajdete na žádné mapě a nemá smlouvu s žádnou pojišťovnou. Důvod je ten, že většina jejích pacientů nejsou lidé.

Lidé po staletí nazývali pacienty nemocnice Sv. Jiljí různými jmény. Třeba slovem „monstra“, které se těší neutuchající popularitě, nebo téměř stejně přetrvávajícím slovem „omyly přírody“. Nebo ohavnosti, když vám to udělá radost. Moje rodina odjakživa upřednostňovala méně hanlivý výraz „kryptidi“. Jsou to také lidé, muži a ženy s vlastním rozumem a city. Jen mají zkrátka ocasy, šupiny nebo hezká bílá křídla, jako třeba žena, která nás teď vedla chodbou směrem k porodnímu oddělení.

Sarah mě přistihla, jak si naši průvodkyni prohlížím, střelila po mně pobaveným pohledem a přidala k němu šíp slyšitelných myšlenek: Je to caladrius. Přemýšlí, jestli sis toho všimla, a trochu se bojí, že od ní budeš chtít peří.

Páni, odvětila jsem a snažila se moc necivět.

Caladriové jsou jedni z nejlepších lékařů na světě. Jejich peří má nadpřirozenou léčivou schopnost, jakou se doposud nepovedlo napodobit. Proto se caladriů dochovalo tak málo. Obvykle dobrovolně pomáhali všem nemocným a zraněným bytostem, na které narazili, a nehleděli při tom na vlastní bezpečí. Až po dlouhé době a po mnoha zabitých příbuzných jim došlo, že si musí na lidskou rasu dávat pozor.

„Tady,“ řekla sestra a zastavila přede dveřmi. Byly zatarasené plastovou přepážkou, která situaci dodávala děsivý přídech. Ukázala tam jednou rukou, ale plastový závěs neodhrnula. „Omlouvám se. Nemůžu jít s vámi.“

„Chápu,“ řekla jsem. Opravdu jsem chápala. Jestli mi to doktor Morrow popsal správně, tak jsme měly za okamžik vstoupit na jatka. Caladriové vyléčí raněné, pokud je to v jejich silách, ale nesnesou pohled na mrtvé. Úmrtí považují za své osobní selhání. „Díky, že jste nám ukázala cestu.“

„Když budete něco potřebovat…“ spustila.

Sarah se usmála. „Tak zavoláme,“ řekla.

„Hlasitě.“

To zní o moc líp, než „budeme ječet, dokud nám nepošlete posily“, pomyslela jsem si.

Sarah se zeširoka usmála.

Sestra-caladrius vypadala, že se jí ulevilo. „Když mě budete potřebovat, jsem na příjmu.“ Pak se otočila a odběhla dřív, než bychom stihly vymyslet důvod, proč tu musí zůstat. Sarah a já jsme se za ní dívaly. Potom se Sarah otočila ke mně a v očích měla němou otázku.

„Půjdu první,“ řekla jsem a odhrnula plastový závěs.

Na chodbu se vyvalil takový puch, že jsem se div nepozvracela. To já jsem si vymohla, aby místnost zapečetili, aniž by tu předtím uklidili, abych si mohla udělat lepší představu, s čím mám tu čest. Najednou mi připadalo, že bych toho mohla litovat.

O nadvládu nad stěnami porodního oddělení soupeřily šmouhy dávno zaschlé krve s veselými pastely. Většina těch stěn byla rudá, i když mezi monotónní červení místy probleskovala i zelená, fialová a dokonce průzračná. Skrz to krveprolití tu a tam prosvitla původní nástěnná malba, znázorňující kryptidí říši divů jako z kresleného filmu. Tucty šťastných kryptidích a lidských dětí, skotačících v ráji takové tolerance, jakou svět neviděl už celá tisíciletí, jestli vůbec někdy. Sarah zbledla.

„Verity…“

„Já vím.“ I ty největší krvavé skvrny měly čas zaschnout. Sáhla jsem na jednu z nich a suché šupinky se mi odrolily z prstů. „Jestli platí to, co by mělo, tak je ještě někde tady.“

„Ach, božínku. Nezmínila jsem se teď někdy, že jsem hotová, když říkáš takové věci?“ Sarah se nervózně rozhlédla. „Nenacházím v téhle místnosti žádnou jinou mysl. Jsme tu samy.“

„To je teprve začátek.“ Proti nám byly zavřené dveře. Vytáhla jsem zezadu zpod džínů pistoli, podržela ji před sebou a obezřetně vykročila vpřed. „Zůstaň, kde jsi.“

„To mi nemusíš říkat dvakrát,“ pravila Sarah.

Když jsem vzala za kliku, dveře se hladce otevřely a objevila se temnější, zdánlivě prázdná místnost. Mžourala jsem do šera a neviděla nic než několik stolů, překrytých prostěradlem, a něco, co vypadalo jako staromódní lékárnická skříňka. Světlo mé baterky se odrazilo od skleněné výplně do pokoje, kde jsme stály se Sarah.

„Vypadá to, že tu nikdo není,“ řekla jsem a začala se otáčet k Sarah. „Měly bychom raději jít –“

Ze tmy se vyřítilo něco zhruba o velikosti zlatého retrívra – pokud ovšem zlatí retrívři mají mohutná netopýří křídla –, a s hlasitým zavřeštěním se to vzneslo do místnosti. Sarah začala ječet taky, skrčila se a hrabala se pod jeden ze stolů zlitých krví. Jakmile mi zmizela z očí, přestala jsem se o ni starat. Ta bytost téměř okamžitě zapomene, že tam Sarah byla, jestli si jí vůbec všimla. Kukačka: od přírody nadaný nenápadný predátor, a když je potřeba, tak i od přírody zbabělec.

Bytost pokračovala dál ve své cestě napříč místností, a já tak získala čas zamířit najisto do prostoru mezi jejími křídly. Zároveň jsem si ji mohla prohlédnout dostatečně na to, abych určila, o co se jedná. Mohla to být průměrná, atraktivní, starší Filipínka, tedy ovšem za předpokladu, že máte rádi hezké starší ženy s křídly, drápy, zuby a – ach, ano –, a také ženy, které končí pod pupíkem. Tam, kde měla být dolní polovina těla, visely jen cáry tenké kůže, takže se mi naskytl nechutný pohled na její vnitřní orgány.

Můj bratr mi tím pádem dlužil pět babek. Když jsem mu po telefonu popisovala tu věc, která údajně terorizuje porodní oddělení v centru města, řekl skoro bez zaváhání: „Nehrozí, že by se jednalo o manananggalu. V tomhle regionu se nevyskytují.“ No, jestli ta věc, létající po místnosti, nebyla manananggala, tak byla příroda ještě krutější, než jsem původně myslela.

„Hej, šeredo!“ vykřikla jsem a vystřelila.

Manananggala s jekotem narazila do zdi, přetočila se kolem vlastní osy a vyrazila zpátky ke mně. Vystřelila jsem ještě dvakrát. Zdálo se mi, že jsem ji oběma ranami zasáhla. Bohužel ji to vůbec nezpomalilo. Vrhla jsem se na poslední chvíli k zemi a ona prosvištěla vzduchem přesně tam, kde jsem těsně předtím stála, a celou dobu jí z hrdla tryskal nelidský vřískot.

„Hrozně nenávidím tvory, kteří nejdou zabít,“ zamumlala jsem a vyskočila na nohy. Manananggala se chystala na další kolo. Což byla, ve zvráceném slova smyslu, výborná věc. V duchu jsem vykřikla: Sarah! Jdi najít její nohy!

Moje sestřenice vystrčila hlavu zpod stolu, oči vytřeštěné. Děláš si srandu, že jo? přišla naštvaná telepatická odpověď.

Ne! Pospěš si! Znovu jsem vystřelila po manananggale a snažila se upoutat její pozornost. Nebylo to těžké. Na člověka se zbraní se soustředí většina tvorů.

Nenávidím tě, řekla Sarah, vyklouzla zpod stolu a využila zvuků palby a jekotu k tomu, aby se nepozorovaně protáhla otevřenými dveřmi do tmy za nimi.

Manananggaly jsou doma na Filipínách, kde žijí maskované lidskou populací, mezi níž se ukrývají a kterou rovněž využívají jako potravu. Většinu dní vypadají zkrátka jako všichni ostatní. Až když zapadne slunce, rozevřou křídla a oddělí trup od spodní části těla. Právě tehdy vyletí do noci a hledají kořist. I to by se dalo odpustit – lidstvo už se smířilo s horšími věcmi – nebýt toho, na co mají políčeno.

Nemluvňata, jak novorozená, tak těsně před porodem. Manananggaly se rovněž živí na matkách, ale jen v případě, že jsou ještě těhotné, nebo porodily během posledních čtyřiadvaceti hodin. Oslabená kořist. Nevinná kořist. Taková, která je v našem moderním světě hromadně naháněná na porodní oddělení a do nemocničních postelí, takže manananggale už stačí jen přijít a nakrmit se, co hrdlo ráčí. Přesně toto dělala tahle, obcházela místní porodní oddělení a vraždila se stejným gustem jak lidi, tak kryptidy.

Časem se přestala hlídat a její zabíjení začalo být nápadnější. To bylo špatné znamení. Je to totiž důkaz, že si manananggala hodlá najít partnera a založit hnízdo… a to bylo něco, co jsem nesměla dopustit. Jsem kryptozooložka. Mou prací je chránit netvory celého světa. Jenže když začne být volný pohyb těchto netvorů příliš nebezpečný, stávám se rovněž lovcem. Tuhle část své práce nemám ráda, což však neznamená, že to přestanu dělat.

Manananggala poznala, že její taktika nikam nevede. S ohlušujícím řevem opět narazila do zdi a potom se rozletěla přímo na mě s pažemi napřaženými před sebe ve snaze chytit mě pod krkem. Sehnula jsem se. Jenže jsem to nestihla. Její drápy mě škrábly do levého bicepsu a roztrhly látku košile i kůži. Nezvládla jsem to a vyjekla bolestí, což manananggalu zřejmě potěšilo; jak mě míjela, změnil se její vřískot v chechot, pak se otočila a vrátila se, aby mi zasadila další úder.

Střelila jsem jí do krku dvě kulky. Moc ji to nezpomalilo… přesto však aspoň natolik, abych jí stihla uhnout z cesty. Tvrdě narazila do zdi. Ztuhla jsem v očekávání dalšího útoku. Který nepřišel. Místo toho jednou, dvakrát zatřepala křídly, svezla se na podlahu jako bezvládná hromada se skelnýma očima a z mnoha ran na jejím těle prýštila špinavá krev.

Pomaličku jsem se k ní přibližovala a skoro nedýchala. Stvůra se nehýbala. Šťouchla jsem do ní špičkou boty. Ani pak se nehnula. Pro jistotu jsem do ní ještě třikrát vystřelila. (Šetřit municí budu až při boji s jinými. S takovými, kteří nekrvácejí.) Nehýbala se.

„Nenávidím tě,“ oznámila mi Sarah, stojící ve dveřích za mnou.

Otočila jsem se. Držela nádobku s česnekovou solí, kterou jsem jí poručila vzít s sebou, a otočila ji vzhůru nohama na znamení, že je prázdná.

„Nohy jsou v háji,“ řekla. „Jakmile jsem jí nasypala do kanylky tenhle matroš, spodek těla se rozpadl.“

„Ach, tak dobře. Tohle zanesu do našeho průvodce.“ Zlehka jsem se dotkla své zraněné paže. „Tohle štípe. Nevzpomínáš si, jestli jsou manananggaly jedovaté?“

Sarah se ušklíbla. „Co kdybychom se zeptaly sestry?“

„Dobrý nápad,“ souhlasila jsem a nechala se vzít za paži a odvést pryč od padlé manananggaly a ostatků posledních nemluvňat, která kdy sprovodila ze světa.

Tak takhle já trávím sobotní noci. Smutné je, že právě tyto noci bývají nejúspěšnější.

2. KAPITOLA

„Přistupuj ke své zbrani jako k jednomu ze svých dětí. To znamená: udržuj ji čistou, pečuj o ni, spoléhej na ni, že pro tebe udělá, co bude v jejích silách, a odpusť jí, když ne.“

– Enid Healyová

Bizar-show, vysoce specializovaný klub někde na Manhattanu

Od incidentu s manananggalou uběhl týden a já měla dost času sepsat zprávu, aktualizovat rodinný průvodce kryptidy (jen dodávám: manananggaly jsou jedovaté) a ještě dvakrát navštívit Nemocnici Sv. Jiljí, kde mě doktor Morrow a sestra, oba z rodu caladrius (sestra, jak se ukázalo, se jmenovala Lauren), ochotně a bezplatně ošetřili. Drápy manananggaly po sobě nezanechaly vůbec žádnou jizvu. Odstranila jsem hrozbu a zachránila několik miminek – a jejich matek – před smrtí sežráním. Na klasickou tanečnici z Portlandu to nebylo špatné.

Na schody, vedoucí dolů ze střechy nočního klubu, jsem dorazila téměř celých pět minut před začátkem své noční směny. V mém případě to v podstatě znamená přijít do práce brzo, zvlášť poslední dobou. Minulý rok jsme tu měli menší incident s hadím kultem a městští kryptidé jsou z toho ještě celí paf. Znamenalo to víc vyjednávání, víc duchovní podpory skrze interakci s lidským světem a bohužel také víc lovu, jelikož některé, řekněme, dravější druhy kryptidů pochopili destabilizaci Manhattanu jako výzvu k nastěhování a hodování na místních obyvatelích. Zdálo se mi, že jsem snad každou noc venku na ulici a poučuju nějakého idiota, že v mém městě se takhle chovat nebude.

Candy stála dole u schodů a ukusovala šunkový sendvič s jedlým zlatem. (Specialita podniku. Angel tomu říká „Adam Lambert“ a podává to s nakládanou okurkou a panákem Goldschlägeru. Barmanky jsou pošahané.) „Jdeš pozdě,“ volala na mě, když jsem se kolem ní prohnala, jako by mi hořelo za patami.

„Ještě mám pět minut,“ křikla jsem za sebe a běžela dál až do šatny, kde jsem se vnořila do chaosu.

Představte si středně velkou místnost, možná sedm krát sedm metrů. A teď si k tomu přidejte otřískané skříňky z nějaké středoškolské tělocvičny, mezi nimiž se táhnou dlouhé dřevěné lavice. Skvělé. A teď ještě půl tuctu ženských, soupeřících o místo u jediného dlouhého zrcadla na zdi, a uděláte si obrázek o tom, kam jsem právě vešla.

Někdy si říkám, že bych se radši utkala se stádem rozzuřených jednorožců, než s bandou ženských, které se snaží upravit do práce. „Jsem tady,“ hodila jsem do placu, když jsem prošla kolem té tlačenice a pokračovala mezi dvěma řadami skříněk k té své. „Praktické životní dovednosti“, které jsem nasbírala za léta snah o taneční kariéru, se většinou omezují na věci jako nanášení řasenky v jedoucím autobuse, ale kromě toho jsem se také naučila, že není radno cpát se mezi bandu fiflen a jejich vlastní odraz v zrcadle.

Otevřela jsem skříňku, hodila dovnitř tašku a začala se soukat z pouličního oblečení. Pět minut bohatě stačilo na to, abych si oblékla uniformu a nalíčila se. Měla jsem to v malíku, takže jsem nemarnila čas koukáním na tu frašku, odehrávající se před zrcadlem.

Tanečnice a koktejlové číšnice bojovaly o každý kousek místa a hašteřily se při tom jako slepice. Nanášely si lesk na rty, upravovaly oční stíny a snažily se nenechat se kousnout vlasy Carol, které se jako obvykle snažily uniknout z její důmyslné paruky ve tvaru včelího úlu. Carol cpala maličká háďátka zpátky pod paruku a ona stejně rychle vyklouzávala zase ven, takže to byla předem prohraná bitva – její vlasy nad ní měly početní převahu, jak už to u gorgon malých bývá.

Za normálních okolností by Carol kolem sebe měla z každé strany nejmíň metr prázdného místa, jelikož blíž je ochotná sedět jedině Marcy. Marcy je oreada a její tuhou kůži neprokousne něco tak obyčejného, jako je hadí tlamička. To ale ovšem bylo za normálních okolností, ne při střídání směn. V takové době – zvláště při nástupu noční šichty – byla oblast kolem zrcadla příliš cenná, než abyste ji dali všanc jiným jen proto, aby vás nekousnul účes koktejlové číšnice.

Ztráta pozornosti se nevyplácí. Jedna z nových dívek vypískla, ucukla od Carol a držela si při tom ruku na prsou. Vzdychla jsem, zapnula posledních pár přezek na živůtku uniformy a natáhla zmačkanou kankánovou sukni. Jakmile jsem byla hotová, vzala jsem ze své skříňky lékárničku a šla k zrcadlu.

„Hrozně moc se omlouvám, zítra je den krmení a všichni jsou už strašně nevrlí,“ řekla Carol lidské dívce, kterou její vlasy pokousaly – ta teď kulila oči a její jindy načervenalá pleť získala nezdravě bledý nádech. Carol při tom pořád cpala háďata pod paruku. Hadi moc nespolupracovali. Carol na ně přenášela svou podrážděnost a oni se začínali divoce svíjet a chňapat a její blond paruka ve tvaru úlu pulsovala jako rekvizita z nepovedeného hororu.

„Tu máš, Carol.“ Vtiskla jsem jí do ruky nouzovou dózičku máminy speciální péče o gorgoní vlasy. Vděčně na mě pohlédla. Ani jedna z nás pořádně nechápe, proč zrovna směs betonového prachu, vaječných skořápek a drceného protijedu účinkuje na hady jako sedativum, ale neubližuje jim to a uklidní je to víc než cokoli, co jsme jinak zkoušely. Carol dostává tři dózičky měsíčně. Já v téže zásilce také jednu pro případ, že by nastala situace, jako je tato.

Nová dívka tam stále seděla a vypadala vylekaně. Lovila jsem v paměti, kdo nám doporučil, abychom ji přijali. Lidé jsou jako tanečníci skvělí, ale většina z nich se moc nesžije se světem kryptidů – a je pro to dobrý důvod. I v normálním tanečním sboru máte dost starostí; uštknutí od vlasů kolegyň není v popisu práce.

„Ty.“ Ukázala jsem na další z nových dívek, sirénu se zelenými vlasy, jejíž oči měly jen o pár odstínů světlejší barvu než její silně nalakované lokny. „Běž s ní do kanceláře naší šéfové. Je tam v lednici protijed.“

„Dobře,“ přikývla siréna a pisklavě sladký tón hlasu prozradil její úzkost. Vzala uštknutou dívku za loket a odtáhla ji od zrcadla. „No tak, Nye. Pojď, postaráme se o to.“

Bublina ticha, která následovala po jejich odchodu, vydržela jen pár sekund, než praskla a v šatně opět vypukl chaos. Mezera u zrcadla, která zůstala po siréně a její lidské kamarádce, se téměř okamžitě zaplnila. Takhle to v showbyznysu chodí.

Marcy poprášila Carol vlasy tišícím práškem a Carol nastrkala náhle pasivní háďata zpátky pod paruku.

Čtvrtina zrcadla byla obsazena čtyřmi překrásnými blonckami, které jsme po několik staletí nazývali „dračími princeznami“, než jsme zjistili, že se jedná o samice dračího plemene. Spolu s nimi se tam mačkaly tři stejně krásné Číňanky, a všechny si s omračující precizností nanášely makeup. Byly tu jako zástupkyně jiného dračího poddruhu. Přijely do města, aby podrobily Williama – draka, který žije pod centrem Manhattanu, a ano, já jsem z toho ještě celá pryč –, křížovému výslechu, zdali přežil některý z jejich samců, a stejně jako všechny ostatní dračice si s radostí braly přesčas, aby si jako servírky vydělaly nějakou tu babku navíc.

(Dračice ženou chamtivost do extrému, ale mají k tomu dobrý důvod; jejich zdraví a schopnost rozmnožování totiž závisí na přítomnosti jistých drahocenných materiálů. Evropské dračice potřebují zlato. Jejich čínské příbuzné mají zřejmě podobnou zálibu v nefritu a perlách, ačkoli z toho, co jsem stihla zaslechnout, jsem usoudila, že zrovna perly nějak aktivně vyrábějí, což je finančně zvýhodňuje. Co k tomu mohu říci? Jsem kryptozooložka, a kdyby nám zdvořilost bránila v odposlouchávání, nemohli bychom psát knihy o biologii kryptidů.)

„Dobrý?“ zeptala jsem se.

„Dobrý,“ řekla Marcy a nacpala poslední ze zpacifikovaných háďat pod Carolinu paruku. „Dík, zachránilas mě.“

„Za málo,“ řekla jsem, ačkoli mi zběžný pohled na hodiny napověděl, že to zas tak málo nebylo. Za necelé tři minuty jsem měla stát se zbytkem sboru na scéně. Strčila jsem dva prsty do pusy a ostře hvízdla, a pak jsem zařvala: „Tohle není zkouška, dámy! Odložit laky na vlasy, nazout vysoké podpatky, a jestli si některá zláme nohu před pauzou, bude se mi zodpovídat!“

Již tak hektická šatna se proměnila v blázinec, jak se jedna přes druhou snažily připravit na okamžik, který měl co nevidět vypuknout. Upalovala jsem zpátky ke své skříňce, vzala těch pár kusů kostýmu, které jsem si ještě potřebovala navléknout, a zamířila na scénu. Všechno, co si nestihnu nasadit za běhu, bude muset zkrátka počkat až na přestávku.

Showbyznysu se nic nevyrovná. A díky bohu za to.

Trochu se představím, pokud to je ještě potřeba: jmenuju se Verity Priceová a jsem začínající kryptozooložka. Momentálně se zabývám populací inteligentních kryptidů města New York a přilehlých oblastí. Je to překvapivě nedoceněná práce, jelikož většina lidí buď v existenci kryptidů nevěří, nebo patří k jednomu ze dvou táborů, z nichž první říká: „zabijte je a spalte“, a druhý praví: „Jak bychom jen mohli tyhle vrtochy matky přírody využít a vydělat na nich balík?“. Když se snažíte zkoumat a napomáhat populaci kryptidů, není vám ani jeden z těchto táborů k ničemu, a tak se snažím, stejně jako všichni mí příbuzní, uživit jakoukoli prací, při které bych mohla uplatnit své nesporně nestandardní dovednosti.

Toto mě různými oklikami zavedlo do podniku jménem Fish and Chips u Davea, což byl přisprostlý bar, oficiálně označovaný jako „noční klub pro náročné pány“.

Dave byl strašidlo. Pravděpodobně ještě pořád je, jelikož se dosud nikomu nepodařilo ho zabít – alespoň pokud vím, a vzhledem k tomu, jakým způsobem se naše cesty rozešly, by se dalo čekat, že by mi jeho zabijáci poslali milý pozdrav a na něm by bylo napsáno „rádo se stalo“. Když jsem však přišla do města a hledala nějakou obživu, zdála se mi práce koktejlové číšnice v klubu, vlastněném kryptidem, jako ta nejlepší možná varianta. Mohla jsem zkoumat městskou populaci kryptidů jak na pracovišti, tak mimo něj, získat jedinečný náhled do jejich sociální struktury a zároveň si vydělat nějaké peníze.

Chci říct, že to všechno šlo jak na drátku, dokud se Dave nerozhodl prodat mě hadímu kultu, načež sám pláchnul z města. Říká se, že nikdo není dokonalý, a já chápu, že každý má své mouchy, ale prodávat své zaměstnance jako lidské oběti je už trochu silné kafe. To se prostě nedělá.

Každopádně v mém případě lidská oběť neklapla, a když jsem se vrátila do klubu, našla jsem ho opuštěný a zjistila, že Dave prásknul do bot. Protože nebyl technicky vzato mrtvý – tedy zatím, dokud se mi nedostane pod ruku a to bude kdoví kdy – musela ostatní městská strašidla rozhodnout, jak naložit s jeho majetkem. Nakonec se komunita usnesla, že klub připadne jeho neteři Kitty. V době, kdy se to tady tak hezky podělalo, byla Kitty zrovna na turné s kapelou svého přítele, a až po návratu do staré práce zjistila, že se po jejím strýci slehla zem. Možná jí Dave klub odkázal, nebo byl její přítel machr na falšování dokumentů, každopádně zdědit takový klub bylo jako dárek na přivítanou docela fajn.

Ačkoli si nikdo z nás od Kitty moc nesliboval, vyklubala se z ní překvapivě dobrá obchodnice, a ještě k tomu dobrá šoumenka. Dave vedl klub v duchu hesla: „Když jim dáme na parket nahaté roštěnky, přijdou sami.“ Kitty k tomu dodala: „No dobře, ale jak je donutíme, aby se sem taky vraceli?“ Týden po tom, co to Kitty vzala do vlastních rukou, Fish and Strips u Davea zavřela. Dva měsíce nato se zrodila Bizar-show.

Máte ocas jako chápan? Oblékněte si minisukni a při obsluhování na něm noste ještě jeden podnos. Máte křídla? Co takhle houpat se na bidýlku zavěšeném u stropu? Kryptidi všech ras byli vřele pozváni, aby přišli předvést, čím se odlišují od lidí – a všichni, kteří tak učinili, pozvedli Bizar-show zase o něco výš. Dokonce se objevila i jedna recenze v New Yorkeru, která označila tuto show za „důmyslné využití triků“ a „fantastický příklad iluze, jaké se dá dosáhnout náležitou měrou líčidel a kostýmů“. Ve zkratce to bylo naservírováno tak přímo, že všichni usoudili, že se jedná o iluzi, a zákazníci z řad obyčejných lidí si zde podávali dveře, aby si mohli zatančit s monstry, v něž stále ještě nevěřili.

Každý trik má však omezenou životnost a Kitty věděla, že jestli chce udržet Bizar-show v chodu, bude mezi personálem potřebovat víc než jen pár divných tvorů s hezkými tvářičkami. Bude potřebovat skutečnou zábavu. A k tomu ještě nejdrsnější drinky ve městě laskavě připravované našimi barmany, Ryanem a Angel.

Čímž se vysvětluje, proč jsem teď, oblečená do korzetu, nařasené černočervené kankánové sukně, vysokých podpatků a tolika glitrů, že bych mohla založit skupinu na počest Davida Bowieho, vylezla doprostřed pódia necelou minutu předtím, než se zvedla opona. Ono je nakonec fuk, že nestíháte; show musí prostě pokračovat.

* * *

„Dámy a pánové, vážení hosté a neméně vážení sousedé, Bizar-show vás zve na noc plnou mrazivého vzrušení a sladkých překvapení, která nenajdete nikde jinde než v našem jedinečném zábavním podniku.“ Kitty vždycky měla úvodní řeč uprostřed pódia, i když byla strašidlo a měla by se tudíž vyhýbat světlu jako čert kříži. Myslím, že ve strašidlácké verzi knihy Naše těla a my^2 k téhle stránce nikdy nedočetla. Chodila sem a tam mezi dvěma přesně vyznačenými body a svými ženskými fígly získávala pozornost neurvalého obecenstva.

2 Our Bodies, Ourselves – kniha o ženském zdraví a sexualitě, vydaná neziskovou organizací Our Bodies Ourselves (pozn. překl.).

V tomto ohledu se jí obvykle dařilo. Všichni na ní viseli očima, za což zčásti vděčila svému oděvu, který vypadal, jako když si ho vzal do parády špičkový návrhář, specializující se na fetiš. Navíc měla mírně nelidské tělesné proporce, díky nimž bylo už vůbec těžké spustit z ní oči.

Řekla jsem, že Kitty dala tomuhle lokálu po Daveově odchodu nový kabát. Neříkala jsem nic o tom, že z něj udělala nóbl podnik.

„A nyní, mí drazí hosté, prosím potlesk pro naše sladké bonbonky, naše kankánové krásky, tanečnice Bizar-show, Hrozínky!“ Kitty zakončila naše uvedení povzbuzujícím gestem paží, a pak odklapala, její podpatky zněly jako kulomet, a těsně za ní se zvedla opona. Shora se rozlilo světlo reflektorů na jedenáct tanečnic v korzetech a krátkých nařasených sukýnkách. Všechny jsme byly ztuhlé v pózách panenek na klíček a čekaly na hudbu.

Z reproduktorů se ozvalo ťukání neviditelné taktovky, které upoutalo i ty, kdo si před začátkem představení zvykli ignorovat Kittyiny proslovy a raději popíjeli koktejly. Pak zaznělo „I Know Where You Sleep“ od Emily Autumn a my se daly do tance.

Nazvat náš taneček „kankánem“ bylo od Kitty hodně velkorysé. Já kankán tančila, i když nikdy ne profesionálně, a je sice fakt, že při něm ženy zvedají sukně až do nebe, ale obvykle to nedělají v hadrech, které vypadají jako z totálního výprodeje u Hot Topic. Bylo to však fyzické, plné nadšení a holky na vysokých podpatcích a v korzetech při tom hopsaly pět minut bez přestávky, což naší klientele bohatě stačilo.

Vířily jsme a kroužily po pódiu a vykopávaly nohama a natřásaly se a vypínaly prsa, a nějak se nám povedlo vypadat při tom víc nóbl a ještě nemravněji než průměrné striptérky. Pyšně dodávám, že to z velké části bylo díky mé choreografii. Specializuji se na latinskoamerické tance, při nichž je nutno vložit velký sex-appeal do malých gest.

Na kraji pódia vybočila jedna ze sboristek z formace a vzala si jednodolarovku od chlípného chlápka v baseballovém svetru. No dobře, tak holt některé mé spolupracovnice ještě úplně nezvládly přerod ze striptérky v tanečnici. Snažila jsem se nezatratit práci s nimi, protože neúspěch by mě mohl vrhnout zpátky na dráhu koktejlové číšnice. Když jsem se tomuto osudu mohla vyhnout, snesla jsem klidně i pomalejší žákyně. A budu je trénovat třeba v korzetu.

Nejhezčí věc na práci v baru, který by rád povýšil na burleskní podnik, je, že jestli chci dostat výplatní pásku, musím vrtět zadkem, ale díky rotaci čísel a sólo vystoupení jsem v nejrušnější době byla na pódiu jen každých devadesát minut.

Když zbytek sboru kvapně opouštěl pódium, pogratulovala jsem jim a jen tak tak se vyhnula hadí tanečnici, která si razila cestu po schodech do zákulisí s velkým proutěným košem v náručí. Když mě míjela, koš na mě přátelsky zasyčel. Zasyčela jsem nazpět a snažila se udělat to uctivě. Poštvat si proti sobě kobrouna se nevyplácí.

Když jsem si svlékala taneční úbor a vyměnila ho zdrženlivější blůzku se spodničkou, byla už hlavní místnost narvaná. Musím přiznat, že tohle jsou jediné okamžiky, kdy mi schází titěrné nevkusné uniformy, do kterých nás nutil Dave. Procpala jsem se ze šatny do davu. Několik mužů po mně házelo chlípné pohledy, ale nikdo z nich se ke mně nevydal. Důkaz, že muži všech inteligentních druhů jsou poučitelní.

Také důkaz, že mít k ruce zlověstně vyhlížejícího vyhazovače tanuki, který občas zaskakuje za barem, je pro zaměstnankyně takovéhle Bizar-show učiněný zázrak. Propletla jsem se až k baru, kde jsem díky štěstí, správnému načasování a ochotě rozrážet lidi získala volnou stoličku. Muž, kterému jsem vyfoukla místo k sezení, se na mě zamračil. Ozářila jsem ho úsměvem, poslala mu po dlani polibek a pak jsem se už věnovala barmanovi, který momentálně míchal koktejly pro naše zaměstnance.

„Ryane, chci něco tak hrozně alkoholického, až se mi z toho strachy roztřesou játra a budou chtít zdrhnout už ve chvíli, když vyslovíš jméno toho pití,“ řekla jsem vážně.

Ryan povytáhl obočí. „Nebo ti můžu místo toho dát sklenku na martini, nalít ti do ní sodovku a vylepšit ji něčím, co budí dojem, že piješ opravdický likér. Takhle aspoň cestou odsud neslítneš z první střechy.“

Zakřenila jsem se. „To zní dobře. Jdu do toho.“

„Proč mě to nepřekvapuje?“ zeptal se Ryan – ale smál se, když to říkal, a smál se ještě pořád, když mi to šel nalít. Vedle mě se k baru přifařila nějaká ženská a lačně mu okukovala zadek. Nemám problém uznat, že Ryan má fantastickou zadnici. Nejen že posiluje, ale navíc je to teriantrop, kožoměnec, tudíž za jeho divokou stránku může magie a genetika, ne nějaká přenosná měňavecká infekce. Navíc, kolik sexy japonských míšenců, vysokých metr devadesát pět, najdete jen tak na ulici, dokonce i na Manhattanu? Ryan byl prostě k sežrání.

Mělo to jeden malý háček. „Jeho přítelkyně tady pracuje,“ informovala jsem tu ženskou jakoby mimochodem.

Obrátila ke mně tentýž pohled, kterým zhodnotila Ryana, a z jejího výrazu bylo jasné, že mě neschvaluje, ať už jsou její měřítka jakákoli. „Ach, skutečně?“

„Jo, skutečně,“ řekla jsem dotčeně. Nejsem sice největší, ale metr šedesát je normální výška a nemám žádné nepříjemné vrozené vady ani vkus na oblečení jako moje sestra. Jsem přírodní blondýna, i když mě složitá práce nutí nosit vlasy ostříhané nakrátko ve stylu Mii Farrowové, a díky třem hodinám tanečního tréninku denně mám postavu, z které rozhodčím salsy padá čelist. Jasně, měla jsem teď na sobě třpytky a taky něco na způsob viktoriánského spodního prádla, ale spousta mužů v tomhle shledává plus. Patří k nim i Ryan: Istas věří v glitry a spodničky stejně, jako někteří lidé věří v boha.

Žena odfrkla. „Risknu to.“

Přimhouřila jsem oči. „M-hm.“ Na chvíli mě napadlo, že bych vzdala snahu ji varovat, ale nebylo by správné, aby si za tu malou nafrněnost vysloužila zlomenou ruku. Možná jen výron, nebo tak něco. „Já nejsem jeho přítelkyně. To ona,“ ukázala jsem na Istas, která sklízela nádobí ze stolů na druhé straně lokálu. Měla na sobě své nejlepší gotické lolitkovské šaty, ale teď tahle její výstřednost tolik nebila do očí, protože se celý klub proměnil v cirkus ve stylu ‚steampunk versus Hot Topic‘. „Je žárlivá. To je jen přátelské varování.“

„Taky že má na co žárlit,“ řekla ta ženská a znovu se obdivně zahleděla na Ryanův zadek. Potom se na mě naposledy pohrdavě podívala a zaplula zpátky do davu.

Pořád jsem se nabručeně dívala jejím směrem, když mi Ryan zamával rukou před očima, abych ho zase začala vnímat. „Země volá Verity, Verity, ohlas se. Koukala jsi do blba snad minutu. Nechají tě myši vůbec vyspat?“

„Myslím, že nechat mě vyspat se neslučuje s jejich vírou.“

„Ty jsi jejich víra.“

„A v jejich kosmologii nemají bohové tak směšné a malicherné potřeby jako ‚dostatek spánku‘.“ Vzala jsem sodovku, kterou přede mě Ryan postavil. Dneska mi ji ozdobil kolečkem citronu, kouskem manga a ano, maličkým papírovým deštníčkem. „Ale vážně, tenhle týden jsem dělala hodně pohovorů s prchavkami a jsem trochu utahaná.“

Ryan už mi chtěl odpovědět, ale zarazil se dřív, než stihl vyslovit první slovo. Narovnal se v celé své výšce, zabodl oči někam za mě do davu a zatvářil se dost naštvaně. „Někoho tu máš.“

Ve městě New York je jen jeden muž, který dokáže Ryana takhle nadzvednout. Schválně jsem se ještě napila sody, vyndala ze skleničky papírový deštníček, otřela párátko toho paraplíčka o ubrousek a zastrčila ho elegantně za ucho. Potom jsem se otočila a věnovala muži, stojícímu za mnou, okouzlující úsměv.

„Dáš si drink?“ zeptala jsem se. „Zvu tě.“

„Musíme si promluvit,“ odvětil Dominic.

Taková už je Úmluva: nikdy nepoužije čtyři slova, když stačí tři extrémně hrozivá. Sklouzla jsem ze své těžce vydobyté barové židličky, ještě jednou si srkla sodovky a položila ji na bar. „Půjdu si pro bundu,“ řekla jsem, vykročila do šatny a nechala Dominica De Lucu čekat samotného mezi lidmi, nahuštěnými kolem baru.

Ani v kryptidím burleskním klubu nemám chvilku klidu. Kam ten svět spěje?

3. KAPITOLA

„Chlap, který neuznává nošení zbraní na první rande, nestojí za povšimnutí.“

– Frances Brownová

Chodba v Bizar-show, burleskním klubu pro dobrodruhy

Na chodbě před šatnou a odpočívárnou pro zaměstnance bylo díky střídání směn na chvilku prázdno. Tanečnice a obsluha byly v hlavní části klubu a pracovaly, zatímco ostatní zaměstnanci využívali možnosti dát si drink, nebo si zakouřit, podle toho, co jejich biologie vyžadovala. Dračice si pravděpodobně dávaly na baru oblíbený Goldschläger. Znělo to extravagantněji, než to ve skutečnosti bylo, protože nikdy za nic neplatily. K čemu to je, být nadpřirozeně sexy baba v klubu plném chlapů, kdyby vám nikdo nemohl koupit nějaký ten drink? Carol byla téměř s jistotou v Kittyině kanceláři, popíjela koktejl s kobřím jedem a čekala, až se její vlasy probudí. Takhle to chodí, když makáte v podniku, který vlastní kryptidka. Já měla dost času, abych si na to zvykla. Upřímně, je to vlastně docela zábava. Chci říct, že člověk těžko hledá fleka, kde by mohl klidně říct: „Včera v noci jsem se vůbec nevyspala, protože myši pořád kecaly,“ a kde by vás ostatní ještě politovali, místo aby vás poslali na psychiatrii.

Svižně jsem prošla prázdnou šatnou ke své skříňce. Jestli mám mluvit s Dominicem, chci při tom mít na sobě kalhoty a trochu víc zbraní než krajkovou spodničku. Istas kromě servírky sloužila zároveň jako Kittyina návrhářka kostýmů a velice si potrpěla na přezky, zipy a karabiny. Jakožto vahýla – druh inuitského teriantropa – chápala, že se lidé občas potřebují rychle zbavit oblečení. Tím pádem jsou praktické do práce, ale už tolik ne na věci, do nichž jsem se chtěla pouštět s Dominicem De Lucou.

No. Možná na některé z těch věcí, které jsem chtěla páchat s Dominicem De Lucou. Moje pracovní oblečení by bylo určitě vhodné pro ty nahaté a upocené věci, které jsem s Dominicem občas podnikala, protože bych se byla schopná svléknout v čase téměř rekordním. Byla by to příjemná změna. Když jsme naposledy měli příležitost páchat nahatou srandu, měla jsem na sobě kevlarovou vestu a kapsáče, které se musely sundávat pomocí kleští života^3. Bylo by skvělé svléknout se dřív, než by si to ten druhý rozmyslel.

3 Hydraulická pomůcka k vyprošťování (pozn. překl.).

Právě jsem si oblékla košili a kontrolovala účes v maličkém zrcadle ve své skříňce, když se dvířka prudce přibouchla a málem mi přivřela prsty. „Hele!“ vyjekla jsem a otočila se k tomu, kdo vyrušil mé zkrášlování. „Já ty dvířka chtěla mít otevřený!“

Kitty na mě chladně pohlédla s jedním obočím vyklenutým v téměř dokonalé imitaci mé mladší sestry (která vždycky říkala, že ztvárňuje pana Spocka, takže možná se moje šéfová pokoušela o totéž). Ještě pořád měla na sobě uniformu vyvolávačky, která v prázdné šatně nevypadala ani zdaleka tak působivě, jako na dobře osvětleném pódiu. Lidé s přirozeně šedivou barvou pleti by neměli nosit černou kůži, pokud nechtějí vypadat, že strávili hodinu v továrním komíně. Jen říkám svůj názor.

„Už je tady zase ten tvůj frajer z Úmluvy,“ informovala mě.

„Já vím. Proto odcházím.“ Znovu jsem si otevřela skříňku, vzala ze svrchní poličky kartáč a začala se jím prodírat nalakovanými vlasy. „Co se děje, Kitty?“

„Myslela jsem, že jsem ti říkala, že ho tady nechci.“

„Říkala. A já to řekla jemu. Jenže bohužel nejsem šéfka Úmluvy svatého Jiří, a tak se mě rozhodl ignorovat. Nevím, proč konkrétně se mě rozhodl ignorovat tentokrát, proto si beru kalhoty a jdu to s ním probrat.“ Zamžourala jsem na svůj odraz v zrcadle. Buď jsem vypadala, že mám roztomilý rozcuch, pokud jste byli ochotni mžourat a brát definici slova „roztomile“ s rezervou, nebo jako vyblondérovaný ježek. Vzhledem k tomu, že jsem se chystala na utajovaný pokec se svým nikoli-upřímným nikoli-přítelem, rozhodla jsem se, že jsem „roztomile rozcuchaná“.

„Musíš mu to říct znova. Tanečnice jsou z něho rozhozené.“

„Ale ne, nejsou, fakt ne. Chci říct, že Ryan ho moc nemusí, ale to jen proto, že si myslí, že mě Dominic přetáhne na stranu Úmluvy a já pak pozabíjím všechen personál. Dračice ho milují, Istas ho toleruje a dokonce Carol říká, že na vraždícího maniaka je vlastně docela v pohodě.“

Kitty se na mě zamračila. „Ale já jsem z něj rozhozená.“

„Tak to je něco jiného.“ Vrátila jsem kartáč na poličku, sundala batoh z věšáčku a zavřela skříňku. „Podívej, já s Dominicem promluvím, ale znáš ho. Mohl by zatelefonovat, ale on se prostě raději zjevuje jako Batman. Jestli nerozestavíš kolem dveří a oken chlapy s bouchačkama, bude sem lézt pořád.“

„Jako šváb,“ zamumlala temně.

„To sice není nejlichotivější přirovnání, ale vyvracet to nebudu.“ Otočila jsem se čelem k ní a chápavě se usmála. „Rozumím, že jsi z Úmluvy ve stresu, Kitty. Jako upřímně, i mě Úmluva stresuje, protože na mou rodinu pohlíží jako na rod zrádců. Jenže dokud spolu já a Dominic vycházíme v dobrém, tak myslím, že se čistky v tomhle baru bát nemusíš.“

Kitty nevypadala, že bych ji snad uklidnila. „A až s ním přestaneš vycházet v dobrém?“

„Tak bude jeden z nás pravděpodobně mrtvý.“ Pokrčila jsem rameny. „Nic lepšího udělat nemůžu. Jdu si teď dát pauzu.“

„Vrátíš se dneska v noci?“

„Nevím. Promiň.“

„Měla bych ti dát padáka.“

„Já vím. Ale neuděláš to.“

Kittyin zlostný pohled se změnil ve vzteky zkrabacený obličej. „A proč jako?“

„Protože když si mě tu nenecháš, nebudeš mít přehled o tom, co zrovna dělá místní Úmluva. Nashle později, šéfová.“ Rychle jsem se na ni usmála – neoplatila mi to – a prchla ke dveřím dřív, než stihla říct něco o tom, jak mi za dnešní noc zkrátí gáži. Moje matinka možná vychovala generaci lovců kryptidů a dobrodruhů, ale nevychovala blbečky.

A teď něco málo na vysvětlenou, protože do potencionálně svízelné situace by nikdo neměl chodit naslepo, a všechno, co se nějak týká Úmluvy svatého Jiří, zavání svízelnou situací. Úmluva je taková klasická tajná organizace učenců, bojovníků a hajzlů, která se věnuje hubení světové populace „monster“. Kdo rozhoduje o tom, co je monstrum? Oni, a proto se absolutně nevinní kryptidi po staletí ocitají na špatném konci meče téhle Úmluvy. Moje rodina je nemá moc v lásce. Což je jedině spravedlivé, protože oni nás taky zrovna nemilují.

To ovšem může souviset s faktem, že jsme o tři generace nazpátek byli členy Úmluvy, dokud jim můj prapradědeček – Alexander Healy starší, po němž se jmenuje můj bratr – neřekl, že si ten svůj protokol mají nacpat tam, kde je věčně tma. Vzal svou rodinu a odfrčel do Severní Ameriky, kde nebyli tolik na očích. Úmluva je nechala několik desítek let trucovat, než na ně začala posílat externí agenty ve snaze přilákat je zpátky. Druhý z nich, Thomas Price, jim poslal výpověď a oženil se s jednou ze zavržených – s mou babičkou Alice Healyovou. Úmluva vydala na členy mé rodiny rozkaz „zabít na potkání“, a ten platí dodnes.

Tedy platil by, kdyby skálopevně nevěřili tomu, že jsme vymřeli, stejně jako mnohé rasy kryptidů. O dvě generace dřív, když se mému dědečkovi podařilo otevřít bránu do pekla a rozpoutat chaos, jsme jim zmizeli z očí. Byly to zlé časy. Jediná pozitivní věc, která z toho vzešla, bylo přesvědčení Úmluvy, že je po naší rodině veta.

Anonymita se ukázala jako ideální a zároveň k vzteku. Na jedné straně po nás nikdo nestřílí, když se snažíme dělat svou práci. Na druhé straně to znamená, že jsme museli najít alternativní způsob výcviku, abychom mohli chránit kryptidy – jako třeba moje bojová aplikace klasického tance, nebo hodiny akrobatické gymnastiky a cvičení na visuté hrazdě, které absolvovala moje sestra Antimony. Ale ať se snažíme sebelíp, úplně se setkání s Úmluvou vyhnout nedokážeme. Mám pro vás přesvědčivý důkaz: totiž Dominica De Lucu, který možná je, nebo taky není můj přítel, záleží na dni v týdnu a na tom, kterého z nás se zeptáte. (Nápověda: za normálních okolností jsem to já, kdo vztah mezi námi popírá vzhledem k tomu, že můj možná-přítel umí být ale opravdu prvotřídní kretén, když chce.) Seznámili jsme se tak, že mě chytil do pytláckého oka, které nastražil na arboreální kryptidy. V jeho prospěch musím říct, že opravdu neměl v úmyslu chytit do toho oka koktejlovou číšnici, která byla zrovna na vyhlídkové cestě po Manhattanu. A v jeho neprospěch musím dodat, že na mých střechách v první řadě vůbec žádná oka klást neměl.

Povedlo se mi ho toho zlozvyku zbavit. Tedy z velké části. Dominic byl vychován Úmluvou a některých zvyků se člověk zbavuje těžko. Včetně toho, jak jsme oba zjistili, že nedůvěřuje lidem, kteří mu byli od malička vtloukáni jako „nepřátelé“. Pro něj jsem byla dcerou z dlouhé linie zrádců. On pro mě byl jedním z dlouhé řady chladnokrevných zabijáků. Chci říct, že nebýt úžasného sexu a toho, že mi před šesti měsíci zachránil život – což opět souviselo s oním hadím kultem – neměli bychom absolutně nic společného. Jenže moje sestřenice Sarah říká, že prý to je možná součástí jeho kouzla. Ten chlap je zakázané ovoce v neodolatelné italské tělesné schránce, a stejně jako kdysi dávno Eva ani já nemůžu odolat a musím si tu a tam do toho jablka kousnout.

Dominic na mě čekal na střeše klubu a jeho silueta se rýsovala proti nočnímu nebi. Na chvíli jsem se zastavila a obdivovala jeho profil – být chladnokrevným zabijákem sice není dobré pro vaši karmu, ale bože, s fyzickou stránkou to dělá divy –, a teprve potom jsem za sebou nechala se zacinkáním zapadnout dveře na schodiště. „Vo co de?“

„Tvá mateřština je řeč krásná a barvitá, a užitá v poezii přímo dechberoucí,“ řekl Dominic a otočil se ke mně čelem. „Na nic lepšího se opravdu v tomhle jazyce nezmůžeš?“

„Ne,“ odvětila jsem s oslnivým úsměvem. „Chodila sem do státní školy.“

„Někdy, když tě poslouchám, mám pocit, že reputace tvojí rodiny je značně přemrštěná,“ řekl Dominic.

„A jindy?“

Dominic zavrtěl hlavou a poodešel od okraje střechy. Zastavil se přede mnou a otočil se ke mně čelem. „Jindy si myslím, že mí předkové udělali chybu, když na zradu tvého děda nereagovali zničením celého kontinentu.“

„Vedeš rozkošné řeči.“ Naklonila jsem hlavu a snažila se v šeru rozpoznat, jak se tváří. „Co se děje? Víš přece, že Kitty nemá ráda, když za mnou lezeš do práce.“

„To mi je celkem fuk. Tohle stejně není nejvhodnější pracoviště pro mladou ženu.“

„Proč? Kvůli těm kryptidům, nebo za to můžou uniformy?“

„Tak tomu teď říkáte?“

„Hele, na tanečních soutěžích toho mám na sobě míň.“

Dominic vzdychl. „Ano. Já vím. Ale aspoň to slouží k lepšímu účelu, než jak vymámit z neopatrných lidí prachy.“

Zatvářila jsem se dotčeně a bylo mi celkem jedno, jestli je to v té tmě vidět nebo ne. „Tak to teda ne. Já nedělám striptérku. Jsem slušná tanečnice.“

„Ano, samozřejmě,“ poznamenal Dominic suše. „Myslel jsem si snad něco jiného?“

„To nevím.“ Od šesti let jsem chtěla být profesionální tanečnicí – a tahle touha se za ta léta několikrát dostala do rozporu s rodinnými zájmy. Je těžké udělat si čas na léto na plavidle Greenpeace a skrývat před oceánografy migraci plesiosaurů, když musím trénovat na půl tuctu nadcházejících soutěží. Profesionální tanec je krutý svět, a když si uděláte třeba jen delší výlet do Disney Worldu, může to podkopat vaši kariéru na dlouhé roky.

Tancovat pro Kitty mělo do vzácných výšin světového šampionátu v tangu daleko, ale co, byl to tanec a já za něj dostávala zaplaceno. To mi úplně stačilo, zvláště pokud jde o placení nájmu.

Dominic si mě prohlížel, trochu se zamračil, i když jeho výraz byl ve tmě sotva znatelný. Nakonec se zeptal: „Mohli bychom si na chvíli vyrazit někam, kde nás nikdo nebude pozorovat? Musím s tebou probrat pár věcí.“

„No, k tobě domů jít nemůžeme, protože jsi mi nikdy neprozradil, kde vlastně bydlíš. A do kavárny taky nemůžeme, protože vždycky, když se chci s tebou bavit o některých věcech na veřejnosti, jsi z toho celý mimo,“ řekla jsem pomalu. „Je ti jasné, co to znamená.“

„Bohužel ano.“ Dominic vzdychl. „Asi nehrozí, že by momentálně měly nějakou náboženskou slavnost, která by vyžadovala absolutní klid a nerušené rozjímání?“

Zasmála jsem se. Možná to bylo kruté, ale nemohla jsem si pomoci. „Ty opravdu o chytromyších nic moc nevíš, že?“

„Dělal jsem si plané naděje,“ řekl Dominic. „Takže jestli myši nedrží rituální ticho, mohu se ti vydat na milost a žádat, abychom do tvého bytu dojeli taxíkem, místo abychom se tam dostali tvým oblíbeným sebevražedným způsobem?“

„Ne.“ Vytáhla jsem se na špičky a letmo ho políbila na tvář. Dominica to znervóznilo přesně tak, jak jsem doufala. Někdy si říkám, jestli by mě taky tolik přitahoval, kdyby nebyla taková švanda ho mučit. To je asi jedna z těch věcí, o nichž bych neměla moc přemýšlet. „Můžeš jet taxíkem, jestli chceš, ale já to vezmu vzdušnou čarou.“

Dominic si znovu povzdychl, tentokrát hlouběji. „Jednou se zřítíš do záhuby a já budu ukecávat tvou sestřenici, aby uvědomila tvou rodinu, jelikož si jsem jistý, že by mě zastřelili už jen proto, že já byl ve městě, když tys prohrála svou nekonečnou bitvu s gravitací.“

„A už zase říkáš ty rozkošné věci,“ odpověděla jsem. „Takže zatím pa. Uvidíme se u mě.“ Maličko jsem mu zamávala a rozběhla se sprintem k okraji střechy. Jedním krokem jsem se přenesla na nízkou opěrnou zídku, dalším krokem přes ni a na druhé straně jsem dopadla do tmy.

Manhattan je město postavené téměř výhradně na předpokladu, že se vám nikdy neomrzí vysoké rovné linie. To z něj činí ráj pro free-runnery a zároveň smrtelnou past, protože stačí jeden okamžik nepozornosti a čeká vás pád z patnácti pater, zakončený bolestivým seznámením s ulicí. Já se zatím takovým dramatům úspěšně vyhýbám, ale párkrát už jsem měla namále.

Zásadní věc, kterou je třeba si zapamatovat, je, že energie se přeměňuje. Vaše setrvačnost může být buď převedena do pohybu tam, kam se chcete dostat, nebo může jít naopak proti vám a poslat vás tam, kde vás chce mít ona… A vy nejspíš gravitaci následovat nechcete. Neustálý pohyb snižuje pravděpodobnost pádu za předpokladu, že máte potřebný trénink a fyzické dispozice k tomu, abyste udrželi setrvačnost pod kontrolou.

První dvě patra jsem padala jako balvan až na úroveň klubu, pak jsem se chytila římsy a využila energii pádu k odrazu na požární žebřík. Odtamtud jsem sklouzla dolů a přistála na ulici, přičemž jsem soustředila váhu na špičky. Svět jako by se na chviličku zastavil a všechno zapadlo do onoho sladkého známého vzorce. A pak už jsem pádila k další budově, z kontejneru na požární žebřík, odtamtud na střechu, což byl další krok na mé cestě domů…

Free-running ve městě tak vertikálním, jako je Manhattan, znamená, že se musím hodněkrát dostat nahoru, abych se potom mohla vrátit zase dolů. Může to vypadat jako plýtvání energií, ale díky rychlosti a taky tomu, že tu cestu znám, je to pro mě nejrychlejší způsob, jak se dostat téměř kamkoli. Na střechách není žádný provoz a když už, tak se o něj starají téměř výhradně kryptidi a jejich sympatizanti, z nichž mi téměř všichni s radostí uhnou z cesty a nechají mě projít. Jsem nakonec Priceová; jsem jejich ochránkyně, i když spím s nepřítelem. Ale když utíkám, nezáleží na tom. Když běžím, je všechno jednoduché, dokonce i permanentní riziko pádu.

Nevyměnila bych to za nic na světě.

* * *

Když jsem vyšla po schodech, čekal už Dominic u dveří mého téměř legálně pronajatého pidibytu. Vypadal klidně, chladně, spořádaně jako vždy. Naproti tomu já jsem byla zpocená a neupravená, i když díky endorfinům, vyplaveným při běhu, jsem se vznášela tak vysoko, že mi to bylo jedno.

„Jak to děláš, že se sem vždycky dostaneš beze mě?“ zeptala jsem se a zpomalila. „Myslela jsem, že v téhle budově je ochranka.“

„Mám své cestičky.“

„Ty jsi někomu ukradl klíče, že jo?“ Já odemkla dveře klíčem.

Dominic se zatvářil uraženě. „Nic takového jsem neudělal,“ bránil se. „Obalamutil jsem hlídače báchorkou, jak jsme se pohádali a jak se trápím.“

„M-hm. A to bylo předtím nebo potom, co jsme se opravdu zhádali?“

„Jo, o dost předtím.“

„Proč mě to nepřekvapuje? No tak. Nejvyšší čas postavit se inkvizici čelem.“ Strčila jsem klíče do kapsy, otevřela dveře, zhluboka se nadechla a vešla do bytu. Dominic šel rychle za mnou. Byl tu už potolikáté, že věděl, co bude následovat a že musíme zavřít dveře dřív, než se to rozjede naplno.

Jen co cvakla západka, zaplnila se malá předsíňka myšmi, které začaly divoce jásat a mávat maličkými vlaječkami a rituálními předměty. „SLÁVA! SLÁVA! SLÁVA NÁVRATU NAŠÍ ARBOREÁLNÍ KNĚŽKY!“

„Jo, dobrý,“ řekla jsem a upustila tašku na stoleček, určený k odkládání pošty. „Jsem doma. Je tu i Dominic, takže byste mohli na chvíli ubrat?“

„SLÁVA!“ vykřikly myši v extázi z toho, že mají dva lidi, nad nimiž mohou jásat. „SLÁVA NÁVŠTĚVĚ BOHA POCHYBNÝCH POHNUTEK!“

Dominic povytáhl obočí. „Tento týden je zasvěcen mému božstvu?“

„Zjevně ano.“ Chytromyši žijí v mé rodině již několik generací. Jsou to maličcí chlupatí náboženští fanatici a uctívají nás jako své bohy. Ne, skutečně nevím, jak to začalo, ale pro chytromyši je to samozřejmost; každá kolonie, s níž se kdo kdy setkal, byla něčemu hluboce nábožensky oddána… a neexistuje zákon, podle kterého by to „něco“ muselo mít logické opodstatnění. My s nimi vycházíme, protože jsou roztomilé a taky užitečné. Chytromyši obrátí vše, čeho jsou svědky, v náboženský rituál, a jejich ústní tradice je neomylná.

Podle chytromyší jsou všechny ženy v mé rodině kněžky, skrze které se spojují se samotným božstvem, a všichni muži jsou bohové. Možná je to od nich mírně sexistické, ale co, jsou to mluvící myši. Jestli se jim chce uplatnit své vlastní ujeté myšlenky na rolích lidského pohlaví, tak jim to dopřejeme, už jen proto, abychom se vyhnuli nutnosti odpovídat na jejich otázky, týkající se lidské sexuality. Věřte mi, že na tomto světě jsou horší věci, než být považována za kněžku. Jelikož se mnou Dominic spal, dávaly mu myši různá označení a hledaly to nejvhodnější. Mně se osobně nejvíc líbil týden, kdy mu říkaly „bůh, který se absolutně nikdy neusměje, ne, opravdu nikdy“. Dělaly to proto, že jim to připadalo výstižné. A mně se to líbilo, protože ho to šíleně vytáčelo.

Myši stále skandovaly, i když už to bylo méně jednotné, než když jsme prvně přišli. Sedla jsem si na bobek a pátrala v myší hordě, až jsem našla holubí lebku, kterou nosil momentální vůdce kolonie. „Dominic a já si potřebujeme promluvit a nepřejeme si při tom být rušeni,“ řekla jsem. „Jaká je cena za hodinu soukromí?“

„Je nutno přinést Oběť!“ odvětil myší kněz bez váhání. Skoro jsem slyšela to velké písmeno uprostřed věty.

Chvíli jsem přemýšlela, co je v lednici, a pak jsem řekla: „Zítra je nákupní den. Přistoupíte na krabici čokoládových košíčků a trochu ostrého čedaru?“

Kněz to musel rychle prodebatovat s okolními myšmi, než vzhlédl a kývl a na znamení, že přijímá, bouchnul holí z kočičí kosti o podlahu. „To bude stačit,“ pronesl.

„Skvělé. Dominicu, uvidíme se v obýváku.“

„Samozřejmě.“ Jak se otáčel a rychle se vzdaloval od kolonie, otřásl se už jen trochu, což byl velký pokrok. Dominic možná toleroval můj životní styl, nakloněný kryptidům, ale chytromyši ho stále příšerně děsily. Možná to bylo proto, že na něj neustále civěly a čekaly, až prokáže své božství. A proto jsme si ani já, ani mí sourozenci nevodili domů žádné známosti ze střední školy.

Asi po pěti minutách jsem myši dostatečně zpacifikovala, a tudíž jsem od nich měla nejméně na půl hodiny pokoj. Přesto když jsem odcházela z kuchyně a šla krátkou chodbou do obýváku, jejich bouřlivý tanec na oslavu Budoucího sýru a dortíčků nepřestával. Dominic seděl na té straně gauče, která nebyla celá zaházená mými tanečními kostýmy.

„Vyřízeno,“ řekla jsem a šla se opřít o otvor ve zdi. „Takže k čemu všechno to soukromí?“

„Verity…“ Dominic se zarazil. Pak vstal a vážně na mne pohlédl. „Musím tě požádat – ne, já tě musím snažně poprosit –, aby ses nerozčílila, až dořeknu všechno, co ti potřebuju sdělit. Je hrozně důležité, abys pochopila vše, co jsem ti přišel říct, a proč se tento rozhovor musel odehrát jak okamžitě, tak v soukromí. Mohla bys mě, prosím, ujistit, že zůstaneš v klidu?“

„Dominicu, co se děje?“ narovnala jsem se nevědomky, abych zaujala stejně vážnou pózu jako on. „Je všechno v pořádku?“

„Prosím. Nejdřív mě ujisti.“

„Jo, jasně. Přece víš, že jsem docela kliďas.“

Nad touto nehoráznou lží ani nezakoulel očima, což byl důkaz, jak moc je v nepohodě. Pokračoval dál. „I když jsi marná a nemožná, tak tě mám rád, a díky našemu přátelství jsem se toho hodně dověděl o nepřirozených rasách, s nimiž sdílíme tuto planetu. Je těžké dívat se na všechny jako na monstra, když se většina z nich jeví jako opravdu slušní jedinci, prokletí jen tím, že se narodili.“

„Tohleto nezapomenu vyřídit Sarah,“ podotkla jsem suše.

Dominic mě ignoroval. „Nechci ti nijak ublížit, ani těm lidem – a ano, teď přiznávám, že jsou to lidé –, s nimiž jsi mě seznámila. Pochop to, prosím.“

„Dominicu?“ Kousla jsem se do rtu a ostražitě na něj pohlédla. „Začínáš mě trochu děsit.“

„Dobře,“ řekl překvapivě vřele. „Měla by ses děsit. Musíš odsud odejít, Verity. Musíš vzít svoje myši, svou sestřenku a všechno a všechny, na kterých ti v tomhle městě záleží, a odjet odsud.“

Vytřeštila jsem oči. „Cože?“

„Zmiz odsud. Prosím, dokud to jde.“

„O čem to sakra mluvíš?“ Udělala jsem krok vpřed, zamračila se na něj a můj šok se změnil ve zlost. „Přestaň mluvit jako Úmluva a začni mluvit anglicky, nebo přísahám bohu, že tě představím svým nožům.“

„S většinou z nich už jsem se seznámil,“ řekl Dominic, vzdychl a svěsil ramena. Natáhl ruku a přitiskl mi prsty na tvář. „Verity, Úmluva je na cestě. Jedou přímo sem. Chtějí si prověřit mou práci. Chtějí ověřit moje hlášení.“

„Cože…?“ vydechla jsem.

Dominic mírně pokývl hlavou, jako by ho to gesto bolelo. „Přijedou se podívat, jak blízko jsem k zahájení čistky. Uteč, Verity. Uteč hned, dokud můžeš. Jestli tady budeš, až přijedou, zabijou tě.“

4. KAPITOLA

„Otázka, kterou si musíme klást, než utečeme, je tato: utíkám, protože nemám na výběr, nebo protože se bojím? A jestli utíkám, protože se bojím, uniknu skutečně, nebo jen oddaluju nevyhnutelné?“

– Evelyn Bakerová

Přibližně o třicet vteřin později
v téměř legálním podnájmu v Greenwich Village

„Cože?“ opakovala jsem tak hlasitě, že i myši přestaly na pár vteřin oslavovat. Žijí s mou rodinou dost dlouho, takže vědí, že občas je křik znamením, že se mají rychle uklidit do nejbližší myší díry.

Když po mé otázce nenásledovala střelba, spustily znovu nadšený povyk. Myši si v tomto ohledu sice vypěstovaly jakýsi pud sebezáchovy, ale v tomhle ani v jiném světě neexistuje nic, co by přerušilo náboženský obřad na moc dlouho.

Naopak Dominic vypadal skutečně zkroušeně. „Tohle nebyl můj nápad, Verity, musíš mi věřit. Pokoušel jsem se je přesvědčit, že není důvod posílat za mnou kontrolní tým, ale moji nadřízení jsou toho názoru, že není možné, abych takhle velké teritorium uhlídal sám. Chtějí se přesvědčit na vlastní oči, že jsou okolnosti skutečně tak dobré, jak tvrdím.“

„A jsou? Myslím, tak dobré, jak tvrdíš? Kolik jsi jim řekl, že jsi zabil kryptidů?“ Neubránila jsem se jízlivému tónu. Věděla jsem, že to není jeho vina – kdyby mě Dominic chtěl prásknout Úmluvě, nikdy by mě nevaroval, že je na cestě sem. Tohle však nezastavilo staré démony, kteří mi hlodali v hlavě a našeptávali, že to vždycky skončí takhle, že se chlapci z Úmluvy stejně nezmění jen proto, že Priceovic holky jsou občas hloupé a vlezou s nimi do postele, a že já jsem byla blázen, když jsem se snažila přesvědčit o opaku.

„To není fér,“ řekl tiše.

„Kdy se sem dostanou?“

„Brzy.“

„Mohl bys to trochu upřesnit? Zítra? Příští týden? Příští měsíc? Mám se vůbec obtěžovat nějakou snahou o útěk?“

„Zpropadeně, Verity, můžeš se na mě na jednu vteřinu přestat zlobit a místo toho myslet? Já ti to neříkám proto, že se v tom škodolibě vyžívám! Snažím se ti pomoct. Snažím se dát ti šanci –“

„Nemůžeš.“ Můj vztek najednou zmizel, vystřídán tak hlubokou rezignací, že mi připadalo, jako by mi zalezla až do kostí. „Není reálné, abych evakuovala populaci kryptidů z celého Manhattanu. I kdybych to chtěla zkusit, neměli by kam jít. Byl by z toho chaos. A když je nemůžu dostat všechny pryč, nemůžu pryč ani já.“

„Verity. Nejsou to –“ Najednou se tak zarazil, že jsem si fakt myslela, že se kousl do jazyka. Můj pocit rezignovanosti tím ještě zesílil.

„Ty jsi chtěl říct, že nestojí za to, abych tady zůstala a možná se nechala zabít, že jo?“ Neodpověděl. „Ale no tak, Dominicu. Řekni, že se pletu. Chci jenom, aby ses mi podíval do očí a řekl, že se pletu.“

„Nemůžu,“ řekl potichoučku.

Kývla jsem. „Tak nějak jsem tušila, že tohle řekneš. Opravdu sis myslel, že klidně uteču a všechny je tady nechám umřít? Myslel sis, že jsem takový zbabělec?“

Neřekl nic. Nemusel. Výraz jeho tváře mi jako odpověď úplně stačil a ten pohled mi trochu nalomil srdce.

„Chápu.“ Nadechla jsem se a narovnala záda, jak nejvíc to šlo. Pomohlo mi říct si, že tohle je jen trochu jiné paso doble, jediný latinskoamerický tanec, jehož závodní forma je regulérní bitva. „Díky za varování. Odteď se podle něj budu řídit.“

Dominic vykulil oči ve zjevném úleku. „Verity, prosím. Neudělej něco zbrklého.“

„Ty jsi zapomněl, že jsem Priceovka? Zbrklost je naše specialitka, a jako přílohu k tomu občas míváme i vyloženou blbost.“ Trochu jsem se napřímila. „Myslím, že bys měl raději jít.“

„Přál bych si, abys nebyla taková.“

„Kdyby přání byli koně, měli bychom to při krmení čupakaber daleko jednodušší. A teď, prosím, běž.“

Myši stále ještě oslavovaly v kuchyni, ale zdálo se, že ten zvuk slábl, až nezůstalo nic než Dominic a já a náhlé ticho, které se mezi námi protahovalo. Vždycky jsem věděla, že pocházíme každý z jiného světa a že se jednou oba budeme muset vrátit do toho svého. Jen jsem si namlouvala, že to nebude takhle brzo. A spletla jsem se.

„Velmi dobře,“ řekl nakonec. Šel zpátky ke dveřím, ramena jako pravítko pod tím zatraceným snobským pláštěm, který tak rád nosil. Když jsme se přiblížili k myším, zajásaly hlasitěji, a Dominic jim vlídně pokynul – jako laskavé gesto to sice byla maličkost, přesto však dokazovala, jak moc dospěl. Začínala jsem zjišťovat, že jsem ho vlastně nikdy neznala.

Jednou se ohlédl, tmavě hnědé oči plné bolesti nad ústy sevřenými stejně křečovitě, jak držel ramena. Potom otevřel dveře od bytu a byl pryč a já tam zůstala sama.

Zaklapnutí dveří se nikdy nezdálo tak definitivní.

Šla jsem přes obývák tam, kde jsem nechala kabelku, a připadala jsem si jako ve zpomaleném filmu. Mobil jsem měla bezpečně zastrčený do přední kapsy. Zip mě poslechl až na třetí pokus a dalších pět pokusů mě stálo, než jsem se úspěšně dostala do kontaktů v telefonu a vytočila číslo, pod nímž jsem doufala najít pomoc: Domů.

Ve většině kryptidích kruhů jsou čistky, konané Úmluvou, doslova legendární. Úmluva svatého Jiří vyšle tým nejlepších mužů, a když sedne prach a z ulic se spláchne krev, nezůstane naživu nic, co není lidské. Když Dominic přijel na Manhattan, požádala jsem otce, aby vyhledal veškeré historické záznamy o čistkách v oblasti New Yorku. To, co našel, bylo tak hrozné, že jsem z toho měla pár týdnů noční můry, a to je co říct, protože toho léta jsem měla materiálu na noční můry nad hlavu.

Někteří lidé říkají Úmluvě „lovci monster“, a i kdyby bylo něco, co dokazuje, jak nesprávná je to nálepka, tak přesně tímhle způsobem čistí město. Praví lovci ušetří děti a těhotné samice a nenaruší stabilitu populace. Tak zajistí, aby vždy bylo co lovit. Úmluva však tohle neřeší. Oni si nechtějí pojistit, že bude vždy co lovit. Chtějí všechny kryptidy vymazat z povrchu zemského. Nevím, zda rozdávají metály za zásluhy v případě potvrzeného vyhubení některého druhu, ale ani by mě to nepřekvapovalo.

Členové Úmluvy nejsou lovci monster. Jsou to likvidátoři.

Zdálo se mi, že telefon vyzvání už celou věčnost, ale pravděpodobně to bylo jen pár sekund. Potom se mi v uchu ozval otcův hlas a tím známým, hřejivým tónem se zeptal: „Proč bych vám neměl zavěsit? Máte pět vteřin.“

Moje rodina zvedá telefony co nejméně zdvořile a dělá to tak, kam moje paměť sahá. Je to mechanismus, jak prověřit hovory, aniž bychom vzbudili podezření nesprávných kruhů. Pokud jde o nás, tak do této definice spadá v podstatě kdokoli, kdo není příbuzný, nebo kdo není na extrémně krátkém seznamu „spojenců“.

„Tati, to jsem já,“ řekla jsem.

„Verity!“ zvolal nadšeně. „To je ale báječný důvod nezavěsit! Ahoj, zlatíčko. Copak se děje? Neměla bys být v práci?“

„Ano. Normálně bych byla, tati, jenže je tu problém.“

Okamžitě zvážněl. „Jsi v pořádku?“

„Jsem v pohodě.“

„Zlato, ale nezníš tak. Jde o Sarah?“

„Zatím ne.“ Jakákoli čistka na Manhattanu by se jí pochopitelně dotkla… pokud by ji Úmluva našla. Na tomhle ani jiném světě se nic, co nechce být nalezeno, neumí schovat tak dobře jako kukačka, a to ani prchavky.

„Co se tedy děje?“

„Jde o Úmluvu, tati.“ Šla jsem zpátky ke gauči, posadila se a volnou rukou si zakryla obličej. Trochu to pomohlo. Možná když někam strčím hlavu a trpělivě počkám, Úmluva odejde. „Dominic říká, že sem jdou zkontrolovat jeho práci. Chtějí se přesvědčit, jak pokročil s přípravami na čistku ve městě. Což znamená, že buď Úmluva zjistí, že nic nepřipravil, nebo zahájí čistku sama.“

Následovala dlouhá pauza a po ní dotaz: „Tohle ti řekl on?“

„Ano.“

„Je tam s tebou?“

„Ne. Požádala jsem ho, ať odejde.“

Další, tentokrát ještě delší pauza. Otec konečně řekl: „Myslím, že jsi to neměla dělat.“

„Cože?“ napřímila jsem se a sundala ruku z obličeje. „Kdo jsi a co jsi udělal s mým otcem?“

„Když ti byl ochotný říct, že jeho tým se chystá přijet –“

„– ale není ochotný vzepřít se Úmluvě! Není jim ochoten zabránit v –“

„– pak bude možná ochotný spolupracovat s tebou a minimalizovat škody, napáchané na populaci.“ Otcův tón byl pevný a nedával mi moc prostoru k diskuzi. Byl hlavou naší rodinné větve ještě dřív, než jsem se narodila, a to znamená, že se velmi, velmi, ale velmi dobře naučil dávat rozkazy lidem, kteří je neumějí přijímat. „Já vím, že je to těžké. Slyším, že se teď cítíš podvedená.“

„No, jen trochu. Proč jsi na jeho straně?“ Vstala jsem a šla přes obývák ke dveřím do chodby. Myši zrovna dokončovaly oslavu. Zastavila jsem se tam, opřela se o stěnu a sledovala je. Aspoň že ty myši se ještě mají z čeho radovat. „Myslela jsem, že Úmluvu nenávidíme.“

„A já si zase myslel, že jsi usoudila, že si Dominic zaslouží být souzen jako jedinec.“

Nic jsem na to neřekla.

Taťka si vzdychl. „Verity. Prosím. Jsem rád, že jsi mi zavolala. Udělala jsi správně a já se vynasnažím, abych ti sehnal nějaké posily. To ale neznamená, že můžeš zahodit zdroje, které už máš po ruce. Neříkám ti, že mu máš důvěřovat. Jen ti říkám, abys ho využívala, co nejdéle to půjde.“

„Vydrž vteřinku,“ řekla jsem a v žaludku jsem měla najednou kámen. „Ty se mi snažíš říct, že mi možná pošleš posily a že mám do té doby spolupracovat s mužem, který mě možná prodá a možná neprodá lidem, před kterými se schováváme od chvíle, kdy jsem se narodila?“ Odmlčela jsem se. „Někde v polovině té věty jsem se zamotala. Tati, to prostě nemůžeš. Nemůžeš ode mě chtít, abych s ním spolupracovala. Teď ne.“

„Musíš.“

„Nebudu.“

„Říkáš to jen proto, že si myslíš, že je to správné, nebo protože zranil tvé city, když okamžitě nepřerušil své vazby na všechno, co kdy znal, jakmile se to dostalo do konfliktu s tím, co chceš ty?“ Na to jsem neměla odpověď, takže jsem se ani nesnažila reagovat. Táta mluvil dál: „Já vím, že je to těžké. Udělám všechno pro to, abych ti sehnal potřebnou pomoc. Jenže v tomhle má Dominic pravdu, Very, a kdyby ti nechtěl alespoň trochu pomoct, neříkal by ti to.“

Tenoučkým hláskem jsem se zeptala: „A co když mi už pomoct nechce? Odmítla jsem ho dost nevybíravě.“

„Tak vymyslíme něco jiného.“

„Dobře.“ Odlepila jsem se od zdi a otočila se zády k myším. „Co řeknu Sarah?“

„Řekni jí, že by se měla vrátit domů. Ve městě, kde probíhá čistka, nemá co dělat.“

Chtěla jsem utrousit kousavou poznámku o tom, jak mě tady nechává napospas smrti, zatímco mou sestřenku chce pro její dobro evakuovat. Neřekla jsem však nic, protože měl pravdu. Ať se mi to líbilo nebo ne, byla jsem vychovaná k boji. Sarah byla vychovaná k tomu, aby dělala úkoly, dodržovala večerku a snažila se vydávat za člověka, aniž by neustále přeorganizovávala mozky lidí kolem sebe. Uměla se skrývat před zraky ostatních lépe než v podstatě kdokoli na světě, ale kdyby začalo jít opravdu do tuhého, nebyla by mi tu nic platná.

„Povím jí to,“ odvětila jsem tiše. „Nemůžu ale slíbit, že poslechne.“

„Samozřejmě že ne,“ řekl a zasmál se. „Sarah je přece členkou naší rodiny, ne?“

„Jo,“ souhlasila jsem. „To je.“

Mluvila jsem s tátou ještě pár minut, ale jestli jsme probírali něco důležitého, tak jsem to zapomněla hned, jak jsem zavěsila. Jediné, co jsem si pamatovala, byl tón jeho hlasu, kterým se mě snažil ujistit, že je všechno v pohodě, zatímco sám měl co dělat, aby nedal najevo paniku. Jsou chvíle, kdy lituju, že moji rodiče neumějí trochu lépe lhát. Bylo by hezké, kdyby řekli: „Žádný strach, zlato, všechno je pod kontrolou,“ a doopravdy mě o tom dokázali přesvědčit.

Ocitla jsem se zpátky v kuchyni a sledovala myší služebnictvo, jak poctivě uklízejí pozůstatky jejich oslavy. Myší náboženské struktuře do detailu nerozumím a nemyslím si, že kterýkoli člověk – ani třeba poločlověk jako Sarah nebo můj strýc Ted –, je na tom lépe. Logika chytromyší se nepodobá naší pozemské logice.

Jedna ze služebných si všimla, jak na ni civím, narovnala se a upřela na mě korálková očka jako u vytržení. „Kněžko,“ řekla vážně. „Jsem Požehnána tvým Zrakem.“

Nikdy neumí vyslovit velká písmena tak, jako chytromyši. „Ahoj,“ řekla jsem. „Nevíš, kdy skončí noční modlitby? Musím si někdy promluvit s hlavním knězem.“

„Dnes večer bude předčítán Katechismus Trpělivé kněžky,“ řekla služebná. „Měl by skončit spolu s východem slunce. Mám jít za hlavním knězem a požádat ho, aby se dostavil za tvým Blahorodím?“

Jako Trpělivou kněžku chytromyši označovaly mou praprababičku Enid Healyovou, která kdysi dávno patřívala k Úmluvě svatého Jiří, než ona a její manžel zmoudřeli, opustili Úmluvu a přestěhovali se do Ameriky. Podle myší to byla vskutku úžasná dáma. Lituju, že jsem neměla příležitost se s ní setkat, ale co. V mojí rodině se nehraje na „žij dlouze a zemři v pokoji doma v posteli“. Zabili ji dávno předtím, než se vůbec narodili moji rodiče.

„To je v pořádku,“ řekla jsem a sedla si na bobek, abych se dostala víc na úroveň služebné. „Mohu s ním promluvit, až katechismus skončí. Už jsi na jeho odříkávání byla?“

„Ne, kněžko,“ řekla služka s posvátnou úctou. „Jsem velmi rozrušena, neboť toto bude noc plná Odhalení a Zasvěcení.“

Moje rodinná kolonie chytromyší má v současné době tolik náboženských rituálů, že ani ty, které by se měly konat jednou ročně, se už takto nekonají. Mezi odříkáváním Katechismu Násilné kněžky – mé prababičky Frances Healyové – byla desetiletá mezera. To však mohlo být způsobeno tím, že je moje matka vždycky hrozně seřvala za to, že při každé takové ceremonii napáchaly hroznou spoušť.

Odhalení a zasvěcení do životního příběhu Enid Healyové alespoň obvykle nekončí zdemolovaným bytem. Saskvočka, moje bytná, by asi nebrala „myši a jejich náboženské potřeby“ jako pádnou omluvu.

A do háje. Musím jí zavolat do hlasové schránky a informovat ji, že se možná blíží čistka. Jestli umřu při snaze tu čistku zastavit, vrátí se saskvočka do velmi, ale velmi zlé situace. Vzhledem k tomu, že její byt užívám už téměř rok, se to nezdálo fér.

„Tak jestli uvidíš hlavního kněze před začátkem bohoslužby a bude mít chvilku času, můžeš mu říct, že za ním někdy kolem svítání přijdu?“

„Ano, kněžko,“ řekla služebná.

„Skvělé. Díky.“ Napřímila jsem se a přitom zvedla svůj batoh. „Vrátím se. Nevypalte mi byt.“

Malé myší publikum, jehož jsem si do té doby nevšimla a které se přišlo fascinovaně podívat, jak hovořím se služebnou, najednou zajásalo. Hlasitě. „SLÁVA ZÁVAZKU NEPODPÁLIT BYDLO!“

„Jo, ano,“ souhlasila jsem. „Žádný požár.“

„SLÁVA ABSENCI POŽÁRU!“

„Tak já už jdu,“ řekla jsem a prchla dřív, než se myši stihly pustit do jakési rituální lekce požární bezpečnosti. Být světicí ve své osobní církvi s sebou někdy neslo víc potíží než výhod.

Když jsem volala Dominicovi na mobil, nezvedl to. Neměla jsem číslo na pevnou linku k němu domů, jestli vůbec nějakou měl; nikdy jsem neviděla, kde bydlí. V tomhle mohl být stejný jako Sarah a stěhovat se z hotelu do hotelu, aby měl střechu nad hlavou, ale nevázal se na konkrétní adresu. Čím víc jsem o tom přemýšlela, tím víc se mi zdálo, že se celou dobu obelhávám. On mi prostě nikdy doopravdy nedůvěřoval.

Přesto jsem to alespoň prozatím musela hodit za hlavu a vymyslet, jak se vypořádám s reálnou hrozbou čistky. Nacpala jsem mobil co nejhlouběji do přední kapsy džínů a dala se do plného sprintu. Musela jsem Dominica najít. Musela jsem začít varovat ostatní. A nikde nebylo psáno, že ty dvě věci nemůžu spojit.

Jakmile jsem překročila okraj střechy, zmocnila se mě gravitace a já mohla konečně odsunout jiné starosti stranou a místo toho se snažit nerozplácnout na chodníku. Tohle je na free runningu to hezké: když potřebuju, dokážu se u toho odreagovat. Musím se hrozně soustředit na okolí a vyhýbat se věcem, představujícím aktuální hrozbu, jako třeba naštvaným kryptidům nebo záludným pastem, ale nemusím myslet na svou stagnující kariéru tanečnice ani na to, že muž, kterého jsem začínala považovat za svého přítele, není doopravdy přítel, ani na hrozící čistku Úmluvy. Jediné, na co v takové chvíli myslím, je totiž běh.

Můj první cíl byla maličká kavárna zvaná Gingerbread Pudding. Sice mi to nemohlo nijak pomoct při hledání Dominica, ale mohlo mi to pomoct zahájit proces varování městských kryptidů, kteří si musí začít dávat bacha a možná konečně uskutečnit dovolenou v Kalifornii, o níž snili. Nelhala jsem, když jsem Dominicovi řekla, že není možné evakuovat celé město. To však neznamenalo, že nechám lidi nepřipravené na to, co bezprostředně hrozilo.

Skočila jsem z poslední střechy, která mě ještě dělila od cíle, a snesla se dolů do tmy.

* * *

Podle otevírací doby, vyvěšené na Gingerbread Pudding, měli mít otevřeno do devíti do večera a veselý nápis na výloze mě zval, ať se vrátím zítra ráno pro čerstvé sladké pečivo a nejlepší horkou čokoládu v New Yorku. Na kvalitu jejich pečiva i horkých nápojů bych mohla přísahat, ale vrátit se zítra nebylo možné. Zabouchala jsem na dveře. Zdvořile. Když ani po pěti minutách nepřišel nikdo otevřít, zabušila jsem znova, tentokrát nezdvořile.

„Haló!“ zpola jsem zašeptala, zpola vykřikla a tiskla přitom pusu ke škvíře ve dveřích. „Sunile! Rochaku! Pojďte mi otevřít, musím s vámi mluvit!“

Už jsem začala uvažovat o tom, že bych se dovnitř vlámala, když jsem slyšela, jak někdo odsunul zástrčku, dveře se neslyšně otevřely a za nimi se objevil šíleně sexy Ind mezi dvaceti a třiceti. Vypadal jako Ind, ale nebyl to člověk. Sunil byl madhura, humanoidní typ kryptida. Kůži měl sytě středně hnědou a vlasy o několik odstínů tmavší, od černé rozpoznatelné jen díky tomu, že jeho bratr Rochak měl vlasy ještě černější. Jejich sestra Piyusha vypadala něco mezi, měla světle hnědé oči jako Sunil a pravé černé vlasy jako Rochak.

Piyushu obětoval hadí kult, když chtěl probudit draka, dřímajícího pod městem. Snažila jsem se ji zachránit. Nestihla jsem to. Z jasně pochopitelných důvodů jsem se domnívala, že varovat její bratry před nadcházející čistkou je to nejmenší, co mohu udělat.

Sunil nevypadal překvapený, že mě vidí. „Je pozdě,“ řekl.

„Já vím. Jsem také denní tvor jako vy, ale tohle je naléhavé. Vzbudila jsem vás? Můžu dovnitř?“

„Ne, nevzbudila jste mě, a ano, můžete jít dál. Rochak je v kuchyni a připravuje perník.“ Sunil ustoupil a mávl, ať vejdu. Vešla jsem a zamrkala.

„Čekali jste mě?“

„Ano,“ odpověděl Dominic. Trhla jsem hlavou tak rychle, až mi zazvonilo v uších. Stál u vchodu do soukromého jídelního koutku, kde byl jen jeden stůl a žádná okna. Proto jsem neviděla světlo. „Doufal jsem, že až vyřídíš telefonáty své rodině, přijdeš sem. Vyřídila jsi otci můj pozdrav?“

„Tentokrát ne,“ řekla jsem. Sunil za sebou zavřel dveře a ještě trochu utěsnil roletu. Moc jsem si ho ale nevšímala. Soustředila jsem se na Dominica. „Proč jsi tady?“

„Protože jsem věděl, že přijdeš.“ Pousmál se a ukázal na Sunila. „Jsi sice hrozná ženská, ale spolehlivá. Věděl jsem, že půjdeš varovat své přátele. Dračice zpanikaří. Potom budou žádat vysvětlení a ochranu, což zabere moře času. Začala bys buďto tady, nebo u své sestřenice.“

„A ona může počkat,“ řekla jsem tiše. „Dominicu…“

„Klidně se posaďte,“ vyzval mě Sunil. „Já pomůžu Rochakovi v kuchyni.“ Vypadal nesvůj, možná proto, že jen málo kryptidů, kteří se stali svědky setkání Priceové a člena Úmluvy, vyvázlo bez zranění.

„Díky, Sunile,“ řekla jsem. Usmál se na mě a odešel.

Dominic mi pokynul, ať ho následuju do privátního koutku. Už tam očividně byl nějakou dobu, protože měl před sebou poloprázdný hrneček horkého kakaa a plášť mu visel na háčku na zdi. Sedl si, mlčky si vzal hrneček a podíval se na mě.

„Omlouvám se za to předtím,“ řekla jsem neohrabaně a posadila se naproti němu. „Vím, že ses mi snažil pomoct. Moje reakce byla mimo mísu.“

Dominic si usrknul kakaa. „Ano,“ přitakal. „Byla. Na druhou stranu to pro tebe byla nečekaná informace. Měla jsi k té reakci dobrý důvod. Sice jsem doufal, že to přijmeš nějak líp, ale věděl jsem, že do té naděje nemám vkládat všechno.“

„Taťka říkal… chci říct, že si myslí, a možná si to myslím i já… totiž…“ Zarazila jsem se, vzdychla, zhluboka se nadechla a pokračovala. „Dominicu, není možné evakuovat celé tohle město dřív, než se sem dostane Úmluva. A nehrozí, že jim zabráníš přijít. Budu potřebovat pomoct, aby škody byly co nejmenší. Prosím. Potřebuju tvou pomoc.“

Dominicovu odpověď pozdržel příchod Rochaka, který nesl mísu zdejšího po právu vyhlášeného perníku. Taky měl pro mě šálek horkého kakaa. „Zdravím, Verity,“ řekl s upřímným úsměvem.

„Dobrý večer, Rochaku.“ Na to, že mě při prvním setkání osočil z vraždy jeho sestry, se ke mně Rochak choval teď hezky. Když přede mě začal pokládat talíř a hrnek, vstala jsem a rychle ho objala. „Jak se daří?“

„Teď už je to lepší.“ Odtáhl se ode mě a přeskočil očima k Dominicovi. „Opravdu se blíží čistka?“

„Ano.“ Řečeno bez obalu. „Právě o tom mluvíme.“

„Sunil a já odsud neodejdeme.“

Polkla jsem povzdechnutí a posadila se zpátky na židli. „Já si to myslela. Takže vás budeme muset ohlídat.“

„Asi ano,“ řekl Rochak, znovu se usmál a vyklouzl z našeho jídelního koutku.

Podívala jsem se opět na Dominica, který mě sledoval s neskrývanou láskou. „Jsi šílená, k vzteku a hlavně hrozně potřebuješ pomoc, jestli máš tohle přežít,“ řekl. „Moje pomoc ti byla vždycky k dispozici. Stačilo si o ni říct.“

„Tak si o ni říkám.“

„Jsem ti k službám.“ Přistrčil ke mně mísu s perníkem. „Perníček?“

„Perníček a taktiku,“ řekla jsem a vzala si kousek té čerstvě upečené, horké dobroty. „Takovéhle rande si nechám líbit.“

Dominic se zasmál. A já po chvíli s ním.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Půlnoční výprodej.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.