V knize bylo citováno z následujících textů:

RICEOVÁ, Anne. Upír Lestat. Přel. Pavla a Matouš Iblovi. 1. vydání. Praha: Československý spisovatel, 2013. (O: s. 6)

YEATS, William, Butler; báseň Druhý příchod. Přel. Martin Hilský.
http://www.edna.cz/manhattan/novinky/the-second-coming-druhy-prichod/ (O: s. 256)

SHAKESPEARE, William. Romeo a Julie: tragedie v pěti jednáních. Přel. Josef Václav Sládek. Praha: Česká akademie císaře Františka Josefa pro vědy, slovesnost a umění, 1900. (O: s. 295)

STEVENS, Wallace. Muž s modrou kytarou. Nedělní ráno. Přel. Jan Zábrana. 1. vydání. Praha: Odeon, 1973. (O: s. 390)

Copyright © 2014 by Anne O’Brien Rice

All rights reserved. First published in USA as PRINCE LESTAT.

Translation © Adéla Havlíčková, 2015

Cover Design © Gabriela Plítková, 2015

Illustrations © Ladislav Kouba, 2015

ISBN 978-80-7252-606-2

TUTO KNIHU VĚNUJI

Stanovi, Michele a Christopheru Riceovým

a

Karen O’Brienové a Cynthii Riceové Rogersové

Victorii Wilsonové

Lynn Nesbitové

Ericovi Shaw Quinnovi

Suzanne Marie Scottové Quirozové

a

lidem z mé stránky

a mým múzám

Mary Fahlové

a

Jon Bon Jovimu

Ze svého kamenného polštáře sním o světě smrtelníků nad námi. Když ležím ve svém hrobě, slyším odtamtud hlasy a jako ukolébavka doléhá ke mně nová hudba. Ve vidinách se mi zjevily fantastické objevy a v nadčasové svatyni svých myšlenek jsem poznala, jakou odvahou je svět prodchnutý. A ačkoli mi není umožněno se na světě v jeho mnoha oslňujících uspořádáních ukázat, toužím alespoň po jedné z cest, abych po ní mohla putovat, jak se mi zlíbí, abych se mohla vydat po Ďábelské cestě skrz jeho srdce.

– dosud nejmenovaná Allesandra

Upír Lestat

Prastaré pravdy a starověká magie, revoluce i vynálezy – to všechno se spiklo, aby nás odvrátilo od vášně, která jedním či druhým způsobem nad námi všemi vítězí.

Konečně unaveni vší složitostí pak sníme o čase dávno minulém, kdy jsme seděli mamince na klíně a každý polibek se proměňoval v dokonalé dovršení touhy. Co můžeme dělat jiného než vztáhnout ruce po objetí, které musí obsahovat jak nebesa, tak peklo – a být znovu a znovu odsuzováni k zániku.

– Lestat

Upír Lestat

Veškerá moudrost začíná v těle. Měj se na pozoru před vším, co nemá tělo. Měj se na pozoru před bohy, myšlenkami a ďáblem.

– Maharet k Jesse

Královna prokletých

Původ Krve

Na počátku byli duchové. Byly to neviditelné bytosti a jen nejmocnější čarodějové a čarodějky je mohli slyšet a vidět. O některých se říkalo, že jsou zlomyslní; jiné chválili pro jejich dobrotu. Dokázali najít ztracené předměty, špehovat nepřátele a tu a tam ovlivnit počasí.

V překrásném údolí na úbočí hory Carmel žily dvě slavné čarodějky, dvojčata Mekare a Maharet, které s duchy rozmlouvaly. Jeden z nich, známý a mocný Amel, uměl při svých neplechách sát lidským bytostem krev. Nepatrné kapky krve se pak staly součástí tajemné alchymie ducha, i když nikdo netušil jak. Amel však miloval čarodějku Mekare a vždycky dychtil jí sloužit. Pohlížela na něj jako žádná jiná čarodějka předtím a Amel ji za to zbožňoval.

Jednoho dne přitáhlo nepřátelské vojsko – vojáci mocné egyptské královny Akashy. Chtěla čarodějky; prahla po jejich vědění a tajemstvích.

Zlovolná panovnice zničila údolí a vesnice, kde Mekare a Maharet bydlely, a násilím dvojčata odvlekla do svého království.

Rozzuřený Amel, duch blízký čarodějce Mekare, se pokusil královnu potrestat.

Když ležela a umírala, pobodána spiklenci z vlastního dvora, duch Amel do ní vstoupil, splynul s jejím tělem a krví a dodal jí novou, strašlivou svěžest.

Tímto splynutím se na světě zrodil nový tvor – upír neboli krvesaj.

Z krve velké upíří královny Akashy vzešli za dlouhá tisíciletí všichni ostatní upíři celého světa. Výměna krve zajistila zachování rodu.

Aby potrestala sestry, které se nepřestaly stavět proti ní a její nové síle, oslepila Akasha Maharet a Mekare vytrhla jazyk. Ale předtím, než mohly být popraveny, královnin správce Khayman, který byl sám nově stvořeným krvesajem, předal sestrám mocnou Krev.

Khayman a sestry vedli proti Akashe vzpouru, ale nedokázali zastavit její kult krvelačných bohů. Nakonec byly sestry zajaty a rozděleny – poslány do vyhnanství –, Maharet k Rudému moři a Mekare k velkému oceánu na západ.

Maharet brzy našla známé břehy a dařilo se jí, ale Mekare byla přes oceán zavlečena do dosud neobjevených a bezejmenných zemí a zapomnělo se na ni. To se událo před šesti tisíci lety.

Velká královna Akasha a její manžel král Enkil za dva tisíce let oněměli, jako o sochy ve svatyni o ně pečovali starší a kněží, kteří věřili, že v Akashe je ukryta posvátná podstata – a pokud by byla zničena, všichni krvesajové světa by zemřeli s ní.

S příchodem křesťanství však upadl příběh původu Krve v zapomnění. Pouze několik starších nesmrtelných předávalo legendu dál, ačkoli jí sami nevěřili. Ale krvaví bozi, upíři zasvěcení starému náboženství, stále panovali ve svatyních po celém světě.

Uvězněni v dutinách stromů nebo ve zděných kobkách, žíznili po krvi až do náboženských svátků, kdy jim lidé přinášeli oběti – hříšníky, které měli bozi soudit, odsoudit a poté na nich hodovat.

Na úsvitu křesťanské éry nechal jeden ze starších, strážce božských rodičů, Akashu a Enkila v poušti, aby je zahubilo slunce. Když zazářilo na Matku a Otce, mladí krvesajové po celém světě shořeli na popel ve svých rakvích, svatyních nebo na cestách. Matka s Otcem však byli příliš silní, než aby zemřeli. A mnozí velmi staří také přežili, třebaže s těžkými popáleninami a v bolestech.

Nově stvořený krvesaj, moudrý římský učenec jménem Marius, se vypravil na jih do Egypta nalézt krále a královnu a ochránit je, aby už žádná zkáza nikdy nepostihla svět nemrtvých. A to poté Marius učinil svou svatou povinností. Legenda o Mariovi a těch, kteří musí být zachováni, přetrvala téměř dvě tisíciletí.

V roce 1985 byl příběh původu Krve vyložen všem nemrtvým světa. Součástí vyprávění bylo i to, že královna žila a nesla v sobě posvátnou podstatu. Příběh se objevil v knize napsané upírem Lestatem, který o legendě také zpíval a tančil ve videoklipu a na pódiu, kde vystupoval jako rockový zpěvák – chtěl, aby se o ní svět dozvěděl a zničil jeho vlastní druh.

Lestatův hlas probral královnu z tisíciletí ticha a dřímoty. Probudil ji sen – že bude krutě a nelítostně vládnout světu lidských bytostí a stane se pro ně královnou nebes.

Objevily se však prastaré sestry, aby Akashu zastavily. I ony zaslechly Lestatovy písně. Maharet žádala královnu, aby přestala se svou nesmyslnou krvavou krutovládou. A dlouho ztracená Mekare, která se zjevila po nevýslovném počtu věků, setnula velké královně hlavu a převzala od ní posvátnou podstatu, když pozřela její mozek. Pod ochranou své sestry se Mekare stala novou královnou prokletých.

Lestat napsal ještě jeden příběh. Byl tam. Na vlastní oči viděl převzetí moci a každému o tom podal svědectví. Svět smrtelníků si jeho „báchorek“ nevšímal, tyto historky však šokovaly nemrtvé.

A tak se legenda o původu a dávných bitvách, o upířích schopnostech i slabinách a o válkách o nadvládu nad Temnou krví stala obecně známou nemrtvým všude na světě. Přijali ji starci po staletí tvrdě spící v jeskyních nebo hrobech i mladí upíři, pochybně stvoření v džunglích, mokřadech či městských chudinských čtvrtích, kterým se o jejich předcích nikdy nesnilo. Přisvojili si ji také moudří a mlčenliví přeživší, kteří věky žili v osamění.

Stala se dědictvím všech krvesajů na celém světě, vědomím, že je spojuje společné pouto, společná historie, společné kořeny.

Tento příběh vypráví o tom, jak toto vědění navždy změnilo rod a jeho osud.

Řeč Krve

Když upír Lestat psal své knihy, použil mnoho výrazů naučených od upírů, s nimiž se ve svém životě setkal. A upíři, kteří přispěli do jeho díla sepsáním svých vzpomínek a zážitků, připojili své vlastní pojmy mnohem starší než ty prozrazené Lestatovi.

Zde je seznam výrazů běžně užívaných mezi nemrtvými po celém světě.

Bratrstvo výřečných – Mezi nemrtvými oblíbené moderní slangové označení pro upíry, jejichž příběhy se objevují v Upířích kronikách – především Louise, Lestata, Pandory, Maria a Armanda.

Ďáblova cesta – Středověký upíří pojem pro cestu, kterou se každý upír ubírá tímto světem; oblíbený výraz Satanových dětí, jež se kvůli své službě Ďáblu považovaly za služebníky Boha. Jet po Ďáblově cestě znamenalo žít život jako nesmrtelný.

Dar kouzla – Vztahuje se k upírské schopnosti zmást, očarovat a oslnit smrtelníky a někdy i jiné upíry. Všichni upíři, dokonce i nováčci tuto moc do určité míry mají, ačkoli mnoho z nich neví, jak ji využít. Tento dar vyžaduje, aby se upír vědomě pokusil oběť „přesvědčit“ o skutečnosti, které má uvěřit. Nezotročuje ji tím, ale mate a oklamává. Záleží na očním kontaktu, nikoho nelze okouzlit na dálku. Upír často využívá řeč a pohledy a samozřejmě určitého daru kouzla.

Dar oblaků – Schopnost starších upírů vzepřít se gravitaci, vystoupat vzhůru, pohybovat se svrchní vrstvou atmosféry a snadno urazit dlouhé vzdálenosti, cestovat s větrem nepozorován těmi dole. Nikdo opět nedokáže říct, kdy by upír mohl tuto schopnost získat. S ní však dokáže zázraky. Všichni opravdu prastaří ji mají, ať o tom vědí nebo ne. Někteří upíři touto mocí pohrdají a používají ji jen z donucení.

Dar mysli – Volný a nepřesný výraz, kterým se označují nadpřirozené síly upíří mysli na mnoha úrovních. Díky daru mysli se může upír naučit věci ze světa nahoře, i když spí dole na zemi. A pokud jej užívá vědomě, může číst myšlenky smrtelníků i nesmrtelných. Může dar mysli využívat k zachycování obrazů i slov ostatních. Díky tomuto daru dokáže promítat obrazy do myslí druhých. A konečně, může jím telekineticky odemknout zámek, otevřít dveře nebo zastavit běžící motor. Upíři dar mysli pomalu rozvíjejí a jen ti nejstarší dokážou z myslí druhých uloupit informace, které mají v úmyslu zatajit, nebo vyslat tlakovou vlnu, jež lidskou bytost či jiného upíra roztrhá zevnitř. Upír může číst myšlenky většiny lidí po celém světě a vidět i slyšet totéž co ostatní. Aby však někoho mohl telekineticky zničit, musí zamýšlenou oběť vidět.

Dar ohně – Schopnost starších upírů užívat svou telekinetickou moc a zapalovat předměty. Silou své mysli mohou pálit dřevo, papír nebo jakýkoli hořlavý materiál. A dokážou upálit také ostatní upíry, když zažehnou Krev v jejich těle a přemění je v popel. Touto mocí disponují jen starší upíři, nikdo však netuší, kdy a jak ji upír získá. Velmi mladý upír stvořený prastarým upírem snad může tuto schopnost okamžitě ovládnout. Upír se musí dívat na to, co chce nechat vzplanout. Jinými slovy, žádný upír nemůže zapálit druhého, pokud ho nevidí a není dost blízko na to, aby svou moc nasměroval.

Děti noci – Lidový výraz pro všechny upíry nebo všechny, kdo mají Krev.

Divoká zahrada – Výraz, kterým Lestat pojmenoval svět odpovídající jeho víře, že jediné pravdivé zákony vesmíru jsou zákony estetiky, jež spravují přirozenou krásu, kterou vidíme všude kolem sebe na planetě.

Královna prokletých – Jméno, které upírce Mekare dala její sestra Maharet ve chvíli, kdy do sebe Mekare převzala posvátnou podstatu. Akasha, padlá královna, která se snažila ovládnout svět, se paradoxně nazvala královnou nebes.

Královnina krev – Upíři stvoření královnou Akashou, aby následovali její cestu Krve a bojovali s povstalci prvního potomstva.

Krev – Když je slovo psáno s velkým písmenem, odkazuje k upíří krvi, předávané od mistra nováčkovi složitou a často nebezpečnou výměnou. „Mít Krev“ znamená být upírem. Upír Lestat „měl Krev“ přes dvě stě let, když napsal své knihy. Velký upír Marius má Krev přes dva tisíce let. A tak dále a tak dále.

Krvavý choť – Upíří druh či družka.

Krvesaj – Nejstarobylejší výraz pro upíra. Tento jednoduchý pojem používala Akasha, která se ho později pokusila nahradit označením „krvavý bůh“ pro ty, kteří následovali její duchovní cestu a náboženství.

Nemrtvý – Lidový název pro upíry všech věků.

Nováček – Nový upír, který má Krev teprve krátce. Rovněž to může být potomek někoho s Krví. Například Louis je nováčkem Lestata. Armand je nováčkem Maria. Prastará sestra Maharet je nováčkem svého dvojčete Mekare. Mekare je nováčkem prastarého Khaymana. Khayman je nováčkem Akashy.

Posvátná podstata – Odkazuje k duchovi Amelovi, který sídlí v mozku nebo řídí životní sílu v těle upírky Mekare. Než vstoupil do Mekare, přebýval v upírce Akashe. Říká se, že každý upír na planetě je spojen s posvátnou podstatou jakousi neviditelnou pavučinou či sítí vláken. Kdyby byl zabit upír, v němž sídlí posvátná podstata, všichni upíři na Zemi by zemřeli.

První potomstvo – Upíří potomci Khaymana, kteří se vzbouřili proti královně Akashe.

Přípitek – Napít se krve smrtelníka, aniž by to věděl či cítil a aniž by musel zemřít.

Satanovy děti – Od pozdního starověku označení pro upíry, kteří věřili, že jsou skutečně Satanovy děti a službou Ďáblu že slouží Bohu, jelikož se živí lidstvem. K životu přistupovali kajícně a puritánsky. Odpírali si veškeré požitky až na pití krve a příležitostné sabaty (ohromná shromáždění), kde tančili. Žili v podzemí, často ve špinavých a pochmurných podzemních chodbách a uzavřených prostorách. Od osmnáctého století Satanovy děti nikdo neviděl ani o nich neslyšel a kult se vší pravděpodobností zanikl.

Temná lest – Odkazuje na samotný úkon stvoření nového upíra. Vykonat temnou lest znamená vysát nováčkovi krev a nahradit ji svou vlastní mocnou Krví.

Temný dar – Výraz pro upíří moc. Když mistr věnuje nováčkovi Krev, nabízí mu temný dar.

Tisícileté děti – Výraz pro nesmrtelné, kteří jsou naživu více než tisíc let, a především pro ty, kdo přežili přes dva tisíce let.

Tvůrce – Jednoduché označení upíra, který někomu předal Krev. Postupně je nahrazován pojmem „rádce“. Někdy se o něm také mluví jako o „mistrovi“, to se však přestává užívat. Vzbouřit se proti svému tvůrci nebo se ho pokusit zničit se na mnoha místech světa považuje za velký hřích. Tvůrce nikdy neslyší myšlenky svého nováčka a naopak.

Část 1

Upír Lestat

1 Hlas

Slyšel jsem ho před lety. Blábolil.

Stalo se to poté, co došlo ke zničení královny Akashy a němá rusovlasá sestra Mekare se stala „královnou prokletých“. To všechno jsem zažil – krutou Akashinu smrt ve chvíli, kdy jsme si všichni mysleli, že zemřeme spolu s ní.

Stalo se to tehdy, když jsem se navrátil z těla smrtelníka zpět do těla mocného upíra – protože jsem zavrhl dávný sen, že budu zase člověkem.

Událo se to poté, co jsem byl v nebi i v pekle s duchem jménem Memnoch, a vrátil jsem se na Zemi jako zraněný cestovatel, který už nebažil po vědění, pravdě ani kráse.

Léta jsem poraženě ležel na podlaze kaple starého kláštera v New Orleans a nedbal davu nesmrtelných, který se přese mě neustále valil – slyšel jsem je, chtěl jim odpovědět, přesto jsem na nikoho nedokázal pohlédnout, promluvit, zareagovat na polibek či láskyplný šepot.

A tehdy jsem poprvé uslyšel hlas. Mužský hlas neodbytně promluvající v mé hlavě.

Blábolil, jak jsem řekl. A já si pomyslel, dobře, možná že se my krvesajové můžeme zbláznit stejně jako smrtelníci a tohle je nějaký lidský výtvor mé pokřivené mysli. Nebo je to třeba nějaký hodně zmrzačený prastarý upír, který dřímá někde poblíž, a já se náhodou telepaticky napojil na jeho trápení.

V našem světě má telepatie fyzické hranice, pochopitelně. Hlasy, prosby, zprávy a myšlenky však mohou být přenášeny jinými dušemi a tenhle ubohý povaleč si podle všeho mohl mumlat sám pro sebe na druhém konci světa.

Jak jsem řekl, blábolil, míchal jazyky, starověké i moderní, občas vyslovil celou větu v latině nebo řečtině a pak sklouzl k opakování moderních mluvčích… Pronášel věty z filmů i písní. Zas a znova žadonil o pomoc jako muška s lidskou hlavou, chycená v pavoučí síti, ke které se blíží obrovský pavouk. Pomoc, pomoc. Dobře, co mám udělat, zeptal jsem se a on rychle odpověděl. Byl nedaleko? Nebo měl ten nejlepší vysílač ve světě nemrtvých?

„Poslouchej mě, přijď ke mně.“ Stále to omílal, noc za nocí, až mi to znělo jako pouhý šum.

Vždycky jsem ho dokázal vypnout. Maličkost. Když jste upír, buď se naučíte telepatické hlasy vypínat, nebo rovnou přijdete o rozum. Stejně jednoduše umím vypnout výkřiky živých. Musím, jinak nelze přežít. Dokonce i velmi prastaří upíři dokážou hlasy vypnout. Mám Krev přes dvě stě let, oni ji mají šest tisíciletí.

Občas prostě odešel.

Někdy v prvních letech dvacátého prvního století začal mluvit anglicky.

„Proč?“ tázal jsem se.

„Protože se ti to líbí,“ odpověděl tím svým ostrým tónem. Smích. Jeho smích. „Každý má rád angličtinu. Musíš za mnou přijít, když tě zavolám,“ řekl. Pak zase směsicí jazyků blábolil o slepotě, dušení, ochrnutí, bezmoci. Potom znova prosil o pomoc úryvky z latinských, řeckých, francouzských a anglických básní.

Tak tři čtvrtě hodiny to zní zajímavě. Potom to začne být monotónní a otravné.

Ovšemže jsem se ani neobtěžoval říct ne.

V jednom okamžiku zvolal: „Krása!“ a blábolil bez přestání dál. Pokaždé se vrátil k výkřiku: „Krása!“ a mě jako by tím vykřičníkem dloubl prstem do spánku.

„Fajn, krása, no a co?“ ptal jsem se. Sténal, plakal, až upadl do omamného, nesouvislého snění. Myslím, že jsem ho tak na rok vypnul. Cítil jsem však, jak bručí pod hladinou, a pak přibližně dva roky nato mě začal oslovovat jménem.

„Lestate, ty královský spratku!“

„Ale nech toho.“

„Ne, ty královský spratku, můj princi, chlapče, ach chlapče, Lestate…“ Potom pronesl totéž deseti moderními jazyky a šesti nebo sedmi starověkými. Byl jsem ohromen.

„Tak mi řekni, kdo jsi, nebo prostě o něčem mluv,“ požádal jsem ho mrzutě. Musím přiznat, že když jsem byl nesmírně sám, byl jsem rád, že tu je.

A nebyl to pro mě dobrý rok. Bezcílně jsem se potuloval, měl jsem toho plné zuby. Vztekal jsem se na sebe, že mě „krása“ života neposiluje, že neulehčuje mou osamělost. V noci jsem se toulal džunglemi a lesy a zvedal ruce, abych se dotkl listů na nejnižších větvích, brečel jsem a sám hodně blábolil. Bloudil jsem Střední Amerikou, navštívil mayské rozvaliny, šel jsem daleko na jih do Egypta, abych prošel pouští a viděl prehistorické jeskynní malby cestou k přístavům Rudého moře.

Mladí buřičští upíři napadali města, kterými jsem se potuloval – Káhiru, Jeruzalém, Bombaj, Honolulu, San Francisko –, a mě už nebavilo je umravňovat a trestat za to, že ve svém opovrženíhodném hladu vraždí nevinné. Chytí je a uvrhnou do lidských vězení, kde shoří při východu slunce. Tu a tam padnou do rukou současných vědců. Otravní mizerové.

Nikdy to k ničemu nebylo, ale o tom bude řeč později.

Buřiči se objevovali všude, způsobovali si navzájem potíže a potyčky a rvačky jejich gangů nám ostatním znepříjemňovaly život. Pro ně totiž spálení nebo setnutí jakéhokoli jiného krvesaje, který se jim připlete do cesty, nic neznamená.

Je to blázinec.

Ale kdo jsem já, abych hlídal nadpřirozené blbečky?

Kdy jsem vůbec byl na straně práva a pořádku? Já mám být ten svéhlavý rebel. Tak jsem je nechal, aby mě vyštvali z měst, dokonce i z New Orleans. Dovolil jsem jim, aby mě vypudili. Můj milovaný Louis de Pointe du Lac odešel brzy poté a od té doby žil v New Yorku s Armandem.

Armand se stará o bezpečí Manhattanu – kvůli Louisovi, Armandovi, dvěma mladým krvesajům Benjaminovi a Sybelle a komukoli, kdo se k nim přidá v jejich paláci ve čtvrti Upper East Side.

To se dalo čekat. Armand vždycky dokázal zničit ty, kdo ho obtěžovali. Koneckonců byl po staletí mistr klanu starých Satanových dětí v Paříži a spálil na prach každého krvesaje, který se neřídil krutými pravidly těch bídných náboženských fanatiků. Je to neúprosný samovládce, tak si to může dovolit.

Rád bych však dodal, že Armand není amorální zrůda, jak jsem se o něm kdysi domníval. O našich myslích, duších, našem morálním vývoji či degeneraci jsem se ve svých knihách prostě mýlil. Armand zná slitování, není bezcitný. V mnoha ohledech jen po pěti stech letech našel uplatnění. A co já vůbec vím o tom, jaké to je být nesmrtelný? Odkdy že mám Krev, od roku 1780? To není moc dlouho. Ani trochu.

Mimochodem, byl jsem v New Yorku, abych špehoval své staré přátele.

Za teplých nocí jsem stával před jejich skvostným obydlím na Upper East Side, poslouchal jsem, jak mladá upírka Sybelle hraje na klavír a Benjamin s Armandem každou hodinu mluví.

Je to impozantní sídlo – tři navzájem propojené městské domy tvořící jeden velkolepý palác, každý dům má před vstupem vlastní antický portikus se schodištěm a vkusně zdobený železný plot. Používá se jen prostřední vchod s nápisem TRINITY GATE nade dveřmi.

Ben je upír zodpovědný za rozhlasovou talk show, která se z New Yorku přenáší každou noc. První roky se vysílala normálně, ale teď je to internetové rádio a dosáhne k nemrtvým po celém světě. Ben je tak bystrý, jak by nikdo nepředpokládal – narodil se jako beduín a Krev mu byla předána v jeho dvanácti letech, takže bude mít navždycky jenom sto padesát sedm centimetrů. Je to ale jedno z těch nesmrtelných dětí, které smrtelníci pokaždé považují za zmenšené dospělé.

Když špehuju, samozřejmě nemůžu „slyšet“ Louise, protože jsem ho stvořil, a tvůrci a jejich nováčci se navzájem neslyší, ale můj nadpřirozený sluch nikdy nebyl vytříbenější. Před jejich domem jsem snadno zachytil jeho veselý, mírný hlas a zahlédl jsem obrazy Louise v myslích ostatních. Přes povlávající krajkové záclony jsem viděl svěží barvy na barokních nástropních freskách. Převládala na nich modrá – nadýchaná zlatavá oblaka převalující se na blankytném nebi. Proč ne? A cítil jsem, jak praská oheň.

Ten majestátní obytný komplex měl pět poschodí z období zlaté éry. Dole se nacházel suterén a vysoko nahoře v podkroví se rozkládal ohromný taneční sál s proskleným stropem otevřeným ke hvězdám. Udělali z toho palác, no dobrá. Armand v tomhle vždycky vynikal, kreslit na nepředstavitelné plochy, vydláždit své nádherné hlavní sídlo mramorem, obložit jej vzácným dřevem a pokoje zařídit těmi nejdražšími předměty, které kdy byly vyrobeny. A pokaždé vše zabezpečil.

Ubohého nevýznamného malíře náboženských ikon unesli z Ruska na západ, kde brzy zcela přijal tamní humanistické představy. Jeho tvůrce Marius to v oné době musel jistě sledovat s určitým zadostiučiněním.

Chtěl jsem se k nim připojit, pořád se k nim chci připojit a nikdy to neudělám. Vlastně obdivuju jejich způsob života – jak vyklouznou v limuzínách Rolls-Royce a jedou na operu, symfonii, balet, společně si prohlédnou vernisáž v muzeu a jsou tak dobře začleněni do lidského světa kolem, že do svých zlacených salonů dokonce zvou smrtelníky na víno a občerstvení. Jako hudební doprovod pozvou muzikanty z řad smrtelníků. Jak okázale se vydávají za lidi! Divil jsem se, že jsem někdy takhle žil, před stoletím či dříve jsem byl s to působit tak elegantně. Sledoval jsem je očima hladového přízraku.

Hlas hřímal, kvílel i šeptal. Kdykoli jsem tam přišel, vyslovoval ve změti nadávek, úvah a žádostí jejich jména. Jednoho večera hlas prohlásil: „Krása to celé řídila, copak to nevidíš? Bylo to tajemství krásy.“

O rok později jsem se procházel po pláži South Beach v Miami, když s tím zase začal. Buřiči a mizerové mě dočasně nechali na pokoji. Báli se mě, měli strach ze všech starších. Ale ne dost velký.

„Co řídila, milý hlase?“ ptal jsem se. Měl jsem pocit, že si zaslouží pár minut k dobru, než ho vypnu.

„Neumíš si představit, jak důležité je to tajemství,“ šeptal důvěrně. „Nemáš ponětí, jak je složité.“ Pronášel ta slova, jako by je právě objevil. Plakal, jsem si tím jistý. Plakal.

Znělo to příšerně. Netěší mě bolest žádné bytosti, dokonce ani bolest mých nejkrutějších nepřátel, a teď jsem slyšel plakat hlas.

Lovil jsem, žíznil, i když jsem se nepotřeboval napít, vydán napospas touze, nesmírně trýznivému chtíči po rozpálené tepající lidské krvi. Našel jsem mladou oběť, ženu, která byla neodolatelným spojením odporné duše a nádherného těla s bělostným něžným hrdlem. Dal jsem si ji ve voňavé zšeřelé ložnici jejího podnájmu, za okny svítilo velkoměsto. Lezl jsem po střechách, abych našel tu ženu s překrásnýma hnědýma očima, snědou pletí a vlasy černými jako hadi Medúzy, která ležela nahá v bílých lněných přikrývkách. Bojovala se mnou, když jsem jí vnořil tesáky přímo do krční tepny. Na cokoli jiného jsem byl příliš hladový. Dej mi tlukot srdce, předej mi šťávu. Přijímám tvou poslední zpověď. Naplň mi ústa.

A pak vytryskla a zahučela krev. Neuspěchej to! Byl jsem obětí, jako nějaký falický bůh jsem náhle vše zpustošil, proudící krev mě odhodila na podlahu světa, srdce bušilo a vyprazdňovalo křehkou postavu, kterou se snažilo ochránit. A najednou byla mrtvá. Ach, příliš brzy. Ležela na polštáři jako pomačkaná lilie, jenže ona nebyla žádná lilie, zahlédl jsem její špinavé, malicherné hříchy, když mě krev pobláznila, vyčerpala, rozehřála, vlastně celého rozpálila. Olízl jsem si rty.

Nesnesu přítomnost mrtvého člověka. Vyrazil jsem zase po střechách ven.

„Užil sis to, hlase?“ optal jsem se. Protáhl jsem se jako kočka za svitu měsíce.

„Hmmm,“ přitakal, „ovšemže jsem to vždycky miloval.“

„Tak přestaň s tím brekem.“

Pak usnul. To bylo poprvé, kdy mě opustil. Chrlil jsem na něho jednu otázku za druhou. Žádná odpověď, nikdo tam nebyl.

Před třemi lety se stalo tohle.

Byl jsem v žalostném stavu, úplně na dně, znechucený a zrazený. V celém upírském světě se nic nedařilo, o tom nebylo pochyb. Ben mě ve svém nekonečném vysílání vyzýval, abych se vrátil z vyhnanství, a další se k němu přidávali. „Lestate, potřebujeme tě.“ Strastiplné příběhy se množily a já jsem už nenacházel mnohé ze svých přátel – Maria, Davida Talbota, dokonce ani prastará dvojčata. Doba, kdy jsem kohokoli z nich našel celkem snadno, byla nenávratně pryč.

„Jsme osiřelý rod!“ vykřikoval Ben na internetové upíří rozhlasové stanici. „Mladí, mějte rozum. Prchejte od starých, když je uvidíte. Nejsou našimi staršími, nehledě na to, jak dlouho mají Krev. Odmítli veškerou zodpovědnost za své bratry a sestry. Mějte rozum!“

Té ponuré, chladné noci jsem měl žízeň větší, než se dalo snést. No, v podstatě už krev nepotřebuji. V mých žilách koluje tolik Akashiny krve – prapůvodní krve staré Matky –, že můžu žít navěky, aniž bych se potřeboval napít. Ale žíznil jsem po Krvi a musel jsem ji mít, abych zmírnil trápení, nebo tak jsem si to aspoň vykládal. Při pozdějším nočním řádění v Amsterdamu jsem se sytil krví každého darebáka a vraha, na kterého jsem narazil. Ukrýval jsem jejich těla, byl jsem opatrný. Ale bylo to deprimující – horká, lahodná krev do mě proudila a s ní všechny obrazy těch odporných a zvrhlých myslí, všechny ty důvěrné emoce, které odsuzuji. Bylo to stále totéž, stejná písnička. Zkormoutilo to mou duši. S podobnými náladami jsem postrachem pro nevinné a vím to až příliš dobře.

Kolem čtvrté ráno mi bylo tak zle, právě jsem ve veřejném parčíku seděl na železné lavičce, sklíčený a zlomený v pase, ve špatné čtvrti nevalné pověsti. Světla pokročilé noci oslepovala a rozpíjela se v mlze a mně bylo po celém těle chladno a bál jsem se, že prostě nevydržím. Nedokážu mít Krev. Nebudu pravým nesmrtelným jako velký Marius nebo Mekare, Maharet nebo Khayman, dokonce ani jako Armand. To, co jsem dělal, nebyl život. A v jednom okamžiku byla bolest tak pronikavá, jako by se v mém srdci a mozku otáčel nůž. Svinul jsem se na lavičce. Přitiskl jsem si ruce na zátylek a nic si nepřál víc než zemřít, jednoduše zavřít oči a zemřít.

Pak se ozval hlas a pravil:

„Ale já tě mám rád!“

Zarazilo mě to. Tak dlouho jsem ho neslyšel a najednou tam byl, ten důvěrně známý tón, tak měkký, tak bezvýhradně něžný, jako by se mě dotýkaly něčí prsty a hladily mě po hlavě.

„Proč?“ zajímal jsem se.

„Z nich všech tě mám nejradši,“ odpověděl hlas. „Jsem s tebou, mám tě moc rád.“

„Co jsi zač? Další, co si hraje na anděla?“ odsekl jsem. „Další duch, co předstírá, že je bůh, něco takového?“

„Ne,“ odvětil.

Ale jak začal mluvit, pocítil jsem v sobě teplo, nečekané teplo, jaké popisují narkomani, když se jim v žilách rozproudí vytoužená droga, to příjemné konejšivé teplo, které jsem tak pomíjivě nacházel v Krvi. A najednou jsem uslyšel déšť a zjistil, že se nepodobá bezútěšnému mrholení, ale půvabné tlumené symfonii zvuků kolem mě.

„Mám tě rád,“ řekl hlas. „A teď vstávej, opusť toto místo. Musíš. Vstaň, běž. Ten déšť tě moc neochladí, jsi příliš silný na něj i na tento žal. Pojď, dělej, co ti říkám…“

A já poslechl. Vstal jsem a vyrazil zpět k elegantnímu starému hotelu Hôtel de l’Europe, kde jsem byl ubytován, vešel jsem do prostorné, vkusně vytapetované ložnice a řádně zatáhl dlouhé, sametové závěsy před vycházejícím sluncem. Zahleděl jsem se na bílé nebe nad řekou Amstel. Zaslechl jsem zvuky rána.

Pak jsem se zastavil. Přitiskl jsem si prsty na víčka a zhroutil se pod váhou osamělosti tak strašné, že bych si vybral smrt, kdybych jen mohl.

„No tak, mám tě rád,“ ozval se hlas, „nejsi v tom sám! Nikdy jsi nebyl.“ Ucítil jsem ho uvnitř i kolem sebe, jak mě objímal.

Konečně jsem se uložil ke spánku. Nyní mi zpíval nějakou francouzskou píseň doprovázenou překrásnou Chopinovou etudou Tristesse…

„Lestate, jeď domů do Francie, do Auvergne, kde ses narodil,“ zašeptal, jako by seděl vedle mě. „Je tam ten starý zámek tvého otce. Musíš tam jet. Všechna lidská stvoření potřebují domov.“

Znělo to tak láskyplně, tak upřímně.

Bylo zvláštní, že to řekl. Vlastním starý rozpadlý zámek. Před lety jsem najal architekty a zedníky, aby ho přestavěli, i když jsem nevěděl proč. Mám před očima jeho podobu, starobylé věže se tyčí z útesu nad poli a údolími, kde za starých časů tolik lidí hladovělo, kde byl život plný takové hořkosti. Plný hořkosti jsem byl i já, chlapec nachystaný a odhodlaný uprchnout do Paříže a vidět svět.

„Běž domů,“ pošeptal mi.

„Proč si také nedáváš pozor, hlase?“ zeptal jsem se. „Vychází slunce.“

„Protože tam, kde jsem, není ráno, drahý Lestate.“

„Aha, takže jsi krvesaj, nebo ne?“ vyptával jsem se. Cítil jsem, že to byla trefa do černého. Začal jsem se smát, chechtal jsem se. „Jistěže jsi.“

Vztekal se. „Ty mizerný, nevděčný, zvrhlý královský spratku,“ bručel. A pak mě zase opustil. Aha, tak dobře. Proč ne? Doopravdy jsem však tajemství hlasu nevyřešil, ani zdaleka ne. Byl to pouze mocný starý nesmrtelný, který telepatické zprávy z druhého konce světa posílal tak, že je nechal odrážet od upířích myslí mezi námi, jako když se světlo odráží od zrcadla k zrcadlu? Ne, to nebylo možné, na to zněl jeho hlas příliš dokonale a přesně. Tím způsobem samozřejmě můžete telepaticky zavolat jiného nesmrtelného, ale nedokážete se dorozumět přímo, tak jak celou dobu hovořil se mnou.

Když jsem se probudil, pochopitelně se blížil večer a Amsterdam byl plný dopravního řevu, svištění kol, bezpočtu hlasů. Tlukoucími srdci tepal pach krve.

„Jsi tady ještě, hlase?“ zeptal jsem se.

Ticho. Přesto jsem měl zřetelný pocit, ano, cítil jsem, že tu je. Připadal jsem si mizerně, bál se o sebe, uvažoval jsem o vlastní slabosti, neschopnosti milovat.

A pak se to stalo.

Zamířil jsem k vysokému zrcadlu na dveřích koupelny, abych si upravil kravatu. Víte, jak o sebe dbám. I když jsem byl na dně, měl jsem pečlivě střižené sako a košili od Armaniho, a tak jsem si chtěl upravit svou lesklou, ručně malovanou hedvábnou kravatu a – můj odraz tam nebyl!

Byl jsem tam já, ale můj odraz chyběl. Bylo tam jiné já, usmívalo se na mě s vítězoslavným výrazem v jiskřících očích, oběma rukama se opíralo o sklo, jako by bylo v cele za zrcadlem. Mělo stejné oblečení, to ano, a vypadalo jako já do posledního detailu dlouhých světlých zvlněných vlasů a třpytivých modrošedých očí. Odraz to ale vůbec nebyl.

Ztuhl jsem hrůzou. V uších mi sílila matná ozvěna slova dvojník a společně s ní všechen děs, jaký taková představa vyvolává. Nevím, zda dovedu popsat, jak hrůzostrašné to bylo – pomrkávala na mě moje postava obydlená někým jiným, úmyslně mě ohrožovala.

Zachoval jsem rozvážnou tvář a dál si upravoval kravatu, i když jsem neviděl žádný odraz toho, co jsem dělal. A on se dál chladně a výsměšně usmíval, když se v mé hlavě rozezněl jeho smích.

„Předpokládáš, že si mě tím získáš, hlase?“ otázal jsem se. „Myslel jsem, že mě máš rád.“

Zasáhlo ho to. Jeho tvář – moje tvář – se stáhla, jako když se malý kluk chystá rozbrečet. Zvedl ruce, jako by se chtěl bránit, prsty se mu zastavily, řasy se zachvěly. Obraz zmizel a nahradil ho můj skutečný odraz, jak tam zmateně stojím, lehce zděšený a nemálo rozzlobený. Naposledy jsem si narovnal kravatu.

„Mám tě rád,“ pronesl hlas smutně, skoro truchlivě. „Mám tě rád!“ a začal tlachat, řvát, promlouvat a celá jeho slovní zásoba se náhle řinula naráz, ruština, němčina, francouzština, latina…

Když té noci začal Ben vysílat z New Yorku, prohlásil, že takhle už to dál nejde. Naléhal na mladé, aby utekli z měst. Ještě jednou prosil starší rodu, aby se ukázali.

Odešel jsem do Anatolie, abych před tím vším unikl. Chtěl jsem znovu spatřit chrám Hagia Sofia a procházet se pod jeho klenbou. Chtěl jsem se toulat rozvalinami Göbekli Tepe, nejstaršího neolitického sídliště, jaké kdy bylo nalezeno. K čertu s potížemi rodu. Co vlastně Benovi vnuklo myšlenku, že jsme rod?

2 Ben Mahmúd

Usoudil jsem, že Benovi bylo pravděpodobně dvanáct, když ho Marius proměnil v upíra, ale nikdo to nevěděl jistě, ani Ben. Narodil se v Izraeli do beduínské rodiny, potom byl najat a převezen do Spojených států rodinou mladé klavíristky jménem Sybelle – která byla očividně choromyslná –, aby jí dělal společnost. Oba mladí lidé v New Yorku v polovině devadesátých let potkali upíra Armanda, zasvěceni Krvi byli však až o něco později, když jim Marius připravil temnou lest jako dar Armandovi. Armand se samozřejmě rozzuřil, připadal si podvedený, litoval, že byly ukončeny lidské životy, které měl na starost, a tak dále. Marius však udělal to jediné, co se dalo udělat se dvěma lidmi, kteří v našem světě v zásadě žili a rychle ztráceli chuť žít v jakémkoli jiném. Podobní lidští chráněnci představují potenciální kořist. A Armand měl vědět, že některý upíří nepřítel nebo někdo jiný mu jednoho nebo druhého z těch dvou sebere, jen aby se k němu dostal. Takovým způsobem to jde až příliš snadno.

A tak je Marius proměnil.

V těch dnech jsem nebyl ve své kůži. Byl jsem ubitý a zlomený ze svých dobrodružství s duchem Memnochem, který se prohlašoval za „Ďábla“ z křesťanské tradice, a stěží jsem to všechno zaznamenával. Věděl jsem jen o málo víc než to, že se mi líbí Sybellina hudba.

Ve chvíli, kdy jsem si Bena Mahmúda skutečně všiml, bydlel v New Yorku s Armandem, Louisem a Sybelle a vymyslel si rozhlasovou stanici. Jak jsem dříve zmínil, nejprve se jen vysílalo, ale Ben byl příliš tvořivý, aby dlouho vydržel omezení smrtelného světa, a brzy ze sídla na Upper East Side vedl svůj pořad přes internetové online rádio, často v noci hovořil k dětem noci z celého světa a vybízel je, aby zavolaly.

Ve vysílacích dnech Ben mluvil hlasem tišším než Sybellina hudba, který bez zvláštního zesílení nezaslechly uši smrtelníků, a doufal, že upíři světa pochopí. Problém byl v tom, že ani mnoho upírů ho neslyšelo, takže když Ben přešel na internetové rádio, od té finty upustil. Prostě mluvil, promlouval k nám a nevěnoval pozornost žádným nadšencům do upírských románů ani směšným vyznavačům gotického rocku, kteří do show volali. Rozeznal je docela snadno podle zabarvení hlasu, takže mohl svůj čas v éteru věnovat opravdovým dětem noci.

Sybellina nádherná klavírní hudba tvořila převážnou část show a někdy vysílali celých pět nebo šest hodin za noc, jindy zase vůbec ne. Benova zpráva se však brzy roznesla z jedné strany Země na druhou:

Jsme rod; chceme přežít; a starší nám nepomáhají.

Když o tom poprvé začal mluvit – o sirotcích a nechráněných, kteří obchází každé město na Zemi, a o lhostejnosti a sobectví „starších“ –, nepochyboval jsem, že se někdo urazí, vypne ho nebo ho alespoň nějak dramaticky pozastaví.

Ben měl ale pravdu, ne já. Nikdo se neobtěžoval ho zadržet, protože na tom vlastně nikomu nezáleželo. A Ben dál poučoval buřiče, lumpy a sirotky, kteří v noci volali na jeho linku, jak mají být opatrní, jak vytrvat, jak se živit zločinci, zakrývat úlovek a pořád pamatovat, že svět patří lidem.

Ben předal všem nemrtvým řeč, opepřil své komentáře výrazy z Upířích kronik včetně těch, které jsem předtím neznal a možná ani nikdy neslyšel, a ustanovil jazyk, který mohli všichni sdílet. Zajímavé. Nebo mi to tak alespoň připadalo.

Párkrát jsem se vypravil do New Yorku, jen abych Bena špehoval. Tou dobou si už propracoval výrazný osobitý styl. Nosil zručně střižené obleky s vestičkou, obvykle z šedě nebo hnědě proužkované česané vlny, pestré pastelové košile, lesklé kravaty od Brooks Brothers a pokaždé měl černý plstěný klobouk vyrobený v Itálii, takový ten dokonalý gangsterský klobouk, a vypulírované boty ve špičce prošité do srdíčka.

Navzdory své nevysoké postavě, drobnému tělu, malému veselému obličejíku a jiskřícím černým očím ve výsledku vůbec nevypadal jako dítě, ale jako malý muž a z toho vznikla jeho nejoblíbenější přezdívka „Malý muž“. Malý muž vlastnil více než pět galerií v Chelsea a SoHo, restauraci Greeenwich Village poblíž Washington Square a staromódní obchod s pánskými oděvy, kde si kupoval klobouky. Měl spoustu legálních dokladů včetně řidičského průkazu, k tomu kreditní karty, mobilní telefony, jedno nebo dvě kola a za letních nocí často jezdil po New Yorku ve svém opraveném sporťáku MG TD. Většinou se ale projížděl v černé prodloužené limuzíně Lincoln řízené řidičem a hodně času trávil v kavárnách a restauracích, kde předstíral, že večeří se smrtelníky, které fascinoval. Se Sybelle bez problémů lovili v zadních uličkách. Oba ovládali umění přípitku a dokázali se uspokojit nesčetnými přípitky v nočních klubech a na charitativních plesech, aniž by kdy někomu vzali život nebo zneškodnili nevinnou oběť.

A zatímco Sybelle po jeho boku byla vzdálená a tajemná bytost – oslnivá v luxusních dlouhých šatech, ozdobená drahými klenoty –, Ben měl desítky lidských přátel, kteří ho považovali za výstředního, zábavného a rozkošného s jeho „upíří rozhlasovou show“, kterou pokládali za „umělecké představení“ toho nejdůmyslnějšího typu. Domnívali se, že Benovi v show patří všechny hlasy, včetně japonsky a čínsky hovořících dětí noci, které mu volaly, hodiny mluvily ve svém rodném jazyce a napínaly jeho nadpřirozené schopnosti k prasknutí, když se s nimi snažil držet krok.

Ben měl zkrátka a dobře jako upír bouřlivý úspěch. Měl webovou stránku, která podporovala rozhlasovou show, i e-mailovou adresu. Někdy četl e-maily, jak se říká, do éteru, ale vždycky se vrátil ke stejné věci: Jsme rod a jako rod musíme držet při sobě, být věrní, starat se jeden o druhého a plánovat, jak vydržet v tomto světě, kde mohou být nesmrtelní spáleni nebo sťati stejně jako kdokoli jiný. Starší nás zradili!

A Ben úplně pokaždé varoval nemrtvé: „Nechoďte do New Yorku. Nesnažte se mě najít. Jsem tu pro vás na telefonu a e-mailu, nikdy však nevstupujte do tohoto města, nebo budete muset čelit Armandovi, a to bych nikomu nepřál.“ Vlastně je pořád upozorňoval, že žádné město nemůže skutečně podporovat množství upírů, kteří se nyní rodí do temnoty, a nováčci musejí být šikovní, měli by si najít nová území a naučit se žít v míru s ostatními.

Volající si po telefonu vylévali srdce. Byli plni úzkosti a báli se; odsuzovali rvačky odehrávající se všude kolem; a k smrti se děsili prastarých upírů, kteří vás spálí pohledem. Dál a dál marně hledali velkého Lestata, věhlasného Maria a šlechetnou Pandoru. Znovu a znovu Ben vyjadřoval soucit, radil a někdy pouze sdílel jejich zármutek. „Nepomohou nám, že?“ prohlašoval Ben. „Proč Lestat psal své knihy? Kde je velký vzdělanec David Talbot a co proslulá Jesse Reevesová, zrozená do temnoty díky prastaré Maharet? Je to sobecká, egoistická a sebestředná banda!“

A pak začal s tím svým: „Kde jsi, Lestate?“

Jako že jsem jeden ze starších? Ale no tak, nechte toho, vážně!

Dobrá, pokud jde o vliv, tak ano. Přirozeně, napsal jsem svůj životopis, tak na pět minut jsem se stal slavnou rockovou hvězdou! Sepsal jsem, jak byla Akasha zabita a jak z ní upírka Mekare pramen moci vyjmula a sama jej převzala. Přiznávám, to všechno jsem udělal. Napsal a vydal jsem svůj popis zloděje těl a Memnocha, fajn. A ano, kdyby se moje rocková hudba a videonahrávky ve světě neprodávaly, stará královna Akasha by možná nikdy nevstala z trůnu a nenastalo by velké upalování, při kterém byli upíři na celé planetě spáleni na popel. Moje vina, dobře, připouštím.

Jenže kolik že mám za sebou? Dvě stě třicet tři let v Krvi? Tak nějak. Jak jsem řekl, podle obecných měřítek jsem fracek, lehkovážné dítě!

Skuteční starší, ti, které si Ben neustále dobíral, které urážel a zesměšňoval, byly tisícileté děti – slavní nesmrtelní – Marius, Pandora, samozřejmě prastará dvojčata Mekare a Maharet a jejich společník Khayman. Ben se vyjádřil dostatečně jasně.

„Jak může být Mekare královnou prokletých, když nevládne?“ ptával se. „Copak na nás coby na velké upíří rodině její sestře Maharet nezáleží? A kde je Khayman, vrstevník sester, a proč se o nás nestará, když se prodíráme světem a hledáme odpovědi? Jak to, že Jesse, naše mladá Jesse, nepřemlouvá prastaré upíry, aby poslouchali naše hlasy?“

To všechno pro mě bylo úžasné i děsivé, jak jsem vysvětlil. Ale i když se nikdo nepohnul, aby Benjamina utišil, mělo to nějaký smysl? Vedlo to k něčemu?

A celou tu dobu se děly jiné, špatné věci. Vážně špatné. Ale možná i některé dobré.

Ben nebyl jediný upír, který pod hvězdami nebes dělal něco úplně nového.

Byl tu Faríd, který se vynořil dlouho před Benem. A já si myslel, že ani on nevytrvá.

3 Faríd a Seth

S Farídem a Sethem jsem se setkal šest let před koncem minulého století. Stalo se to poté, co jsem potkal Zloděje těl, ale předtím, než jsem narazil na Memnocha. A ačkoli jsem to setkání v té době považoval za náhodu, později jsem si uvědomil, že docela určitě náhodné nebylo, protože mě hledali.

Bylo to v Los Angeles za vlahého příjemného večera. Souhlasil jsem, že si s nimi promluvím v zahradní kavárně nedaleko od místa na Sunset Boulevard, kde mě poprvé oslovili – dva silní upíři, jeden prastarý a jeden mladý, naplněný mocnou krví toho druhého.

Ten prastarý upír byl Seth, a jak už to s významnými přeživšími bývá, poznal jsem ho podle tlukotu srdce dávno předtím, než jsem ho vůbec spatřil. Tihle starodávní netvoři dokážou zahalit svou mysl a vydávat se za člověka a také to dělají, ano, nehledě na to, kolik jim je. Nemohou však zajistit, aby nesmrtelný jako já neslyšel tlukot srdce a spolu s ním slabý zvuk podobný dechu. Jenomže když vychází z nich, zní jako vrnící motor. A to je samozřejmě signál k útěku, pokud nechcete být spáleni na jemný černý prášek nebo mastný flíček na chodníku.

Ale já před ničím neutíkám a nebyl jsem si tehdy moc jistý, jestli ještě chci zůstat naživu. Nedávno jsem si v poušti Gobi při neúspěšném pokusu se vším skoncovat spálil kůži do tmavě hněda, takže říct, že jsem si o sebe nedělal starosti, by můj postoj ani zdaleko nevystihovalo.

Navíc jsem toho přežil už tolik, tak proč bych nepřežil setkání s dalším prastarým? Osobně jsem znal sestry, nebo snad ne? Znal jsem vládnoucí královnu. Nebyl jsem tedy pod jejich ochranou?

I tenkrát jsem však věděl ještě něco. Můj rockový zpěv, videonahrávky a probuzení královny totiž vzbudily řadu nemrtvých na celém světě a nikdo úplně jistě nevěděl, co jsou zač. Věděl jsem jen, že jsou venku.

A tak jsem v hustém davu šel po Sunset Boulevardu. Vlastně mě to bavilo, zapomněl jsem, že jsem zrůda, nemyslel jsem na to, že už nejsem rocková hvězda, a víceméně jsem předstíral, že jsem skvělý Jon Bon Jovi.

Před několika měsíci jsem totiž byl na jeho koncertě a na svém malém walkmanu si jako posedlý pořád dokola přehrával jeho písně. A tak jsem si důležitě vykračoval, tu a tam jsem zaflirtoval, usmíval se na sličné smrtelnice jdoucí kolem, příležitostně jsem nadzvedl své růžové sluneční brýle, abych na některou mrkl, a nechal vlasy volně vlát ve věčně studeném větru od západního pobřeží. Prostě jsem si užíval, když se najednou ozval ten neblahý tlukot srdce.

Maharet a Mekare se tou dobou ze světa ještě docela nevytratily, tak jsem si pomyslel: Co jsem asi udělal? A kdo mě kvůli tomu chce obtěžovat? Když jsem uviděl dva pozoruhodné krvesaje, jak míří ke mně. Menší z nich měřil dobrých sto osmdesát centimetrů. Měl nádherně zlatou pokožku a modročerné kudrnaté vlasy, které rámovaly jeho pohledný, zvídavý obličej s obrovskýma zelenýma očima a hezky tvarovanými rty, které roztáhl do úsměvu. Oblečen byl elegantně, anglický oblek měl podle mého šitý na míru, stejně jako krásné, úzké, světle hnědé boty. Vyšší z nich byl hubený obr také velmi snědé, ale spálené pleti, jak jsem si všiml. Byl to prastarý upír. Velmi krátké černé vlasy mu pokrývaly celou pěkně tvarovanou lebku a oči tvarem připomínaly dvě mandle. Jeho oblečení bylo na ulice West Hollywoodu příliš výstřední, ale možná ne na města jako Káhira nebo Džidda – měl arabský bílý lněný thób ke kotníkům a bílé kalhoty s páskovými sandály.

Podivný pár. Dělily nás tak dva metry, když menší a mladší muž, který získal Krev nedávno, pozvedl ruku na pozdrav. Okamžitě se rozhovořil plynulým, zvučným hlasem s angloindickým přízvukem. Představil se jako doktor Faríd Bhansali, to je jeho „rádce“ Seth a bylo by jim velkým potěšením, kdybych jim dělal společnost v jejich oblíbené nedaleké kavárně.

Vzedmulo se ve mně rychlé vzrušení, které mě téměř dohnalo k slzám, ale skryl jsem ho před nimi. Svou osamělost jsem si přece způsobil sám, ne? Tenkrát jsem to celé začal, tak proč ty emoce?

Kavárna byla krásná, stoly pokrývalo plátno modré barvy, která téměř připomínala noční oblohu, a nekonečné osvětlení rozlehlé rostoucí metropole se odráželo od vrstvy dešťových mraků. Tlumaná sladká sitárová hudba hrála melodické motivy, které se mi proplétaly myšlenkami. Seděli jsme, každý si pohrával se svým jídlem a tu a tam jsme zvedli vidličku plnou kari, abychom si vychutnali tu vůni. Víno v číších z čirého skla zářilo a jiskřilo.

A pak mě překvapili.

Prý jestli vidím tu budovu naproti přes ulici. Ne, tamtu, tak ta je jejich a je v ní umístěna jejich laboratoř a uvítali by mou spolupráci, kdybych jim poskytl několik bioptických vzorků, což by mi nezpůsobilo sebemenší bolest – kožní tkáň, vlasy, krev a podobně.

Potom následovalo jejich vyprávění, jak se loni v Bombaji Seth dostal do Farídova nemocničního pokoje, kde Faríd, nadaný vědec a špičkový lékař, umíral kvůli pletichám své ženy a svého lékařského spolupracovníka. Faríd v ochromujícím kómatu považoval Setha za výplod své zmučené představivosti.

„A víš,“ řekl mi svým zurčivým a uhlazeným angloindickým přízvukem, „myslel jsem si, že první věc, kterou udělám, bude pomsta ženě a jejímu milenci. Ukradli mi všechno, i můj život. Ale téměř ihned jsem na ně zapomněl.“

Seth byl ve starověku léčitelem. Když promluvil, jeho řeč měla také přízvuk, ale nedokázal jsem ho zařadit, a jak bych taky mohl, když získal Krev na úsvitu dějin?

Byl, jak se říká, kostnatý, s úžasně souměrnými kostmi v obličeji, a dokonce i ruce s ohromnými zápěstními a prstními kůstkami upoutávaly mou pozornost, stejně jako nehty, samozřejmě čisté jako sklo. Když pak promluvil, jeho tvář ožila a ta škrobená vyrovnanost vyvolaná Krví byla rázem pryč.

„Dal jsem Farídovi Krev, aby byl lékařem,“ vysvětloval Seth. „Nerozumím dnešní vědě a nechápu, proč mezi námi není žádný lékař ani vědecký pracovník.“

Teď měli svou laboratoř hotovou, vybavenou každým myslitelným přístrojem, který lékařská věda vynalezla.

A já se brzy nacházel v horních patrech té budovy, následoval jsem je jedním jasně osvětleným sálem za druhým, obdivoval personál sestavený z mladých krvesajů, kteří byli připraveni provést magnetickou rezonanci, CT vyšetření nebo mi odebrat krev.

„Co ale s těmi daty budete dělat?“ptal jsem se. „A jak to všechno děláte, chci říct, dáváte Krev vědcům?“

„Copak tě vážně nikdy nic takového nenapadlo?“ podivil se Faríd.

Poté, co mi odebrali bioptické vzorky a zkumavky krve, jsme seděli v jejich střešní zahradě, vysoké stěny temperovaného skla nás oddělovaly od chladného tichomořského větru a světel centra Los Angeles, která zářila v oparu.

„Nerozumím světu, v němž ti nejupřímnější a nejsledovanější krvesajové jsou všichni romantici, básníci, kteří z citových důvodů dávají Krev jen těm, které milují,“ řekl Faríd. „Tolik oceňuji tvé spisy, každé slovo. Tvé knihy jsou pro nemrtvé Písmo svaté. Seth mi je hned dal, řekl, ať se je naučím. Nikdy tě ale nenapadlo přivést k nám ty, které skutečně potřebuješ?“

Přiznal jsem, že ta pouhá myšlenka mě děsila tak, jako by smrtelníka děsilo geneticky upravit potomka tak, aby pronikl do určitých odvětví umění či některých profesí.

„My ale nejsme lidé,“ pronesl Faríd a rázem se zastyděl, jak hloupě to znělo. Opravdu se začervenal.

„Co když se vynoří další krvavý krutovládce?“ nadnesl jsem. „Někdo, vedle koho bude Akasha se svými výmysly o ovládnutí světa vypadat jako školačka? Uvědomuješ si, že všechno, co jsem o ní napsal, je pravda? Přetvořila by svět, kdybychom ji nezastavili, povýšila by se na bohyni.“

Faríd nebyl schopen slova a pak s tím nejúzkostnějším výrazem ve tváři pohlédl na Setha. Ten se ale s intenzivním zájmem díval jen na mě. Natáhl jednu ze svých ohromných dlaní a něžně ji položil na Farídovu pravou ruku.

„Všechno je v pořádku,“ ujistil ho. „Lestate, pokračuj, prosím.“

„Dobrá, předpokládejme, že by se mezi námi takový krutovládce zase objevil,“ navázal jsem, „a řekněme, že by dal Krev technikům a vojákům, které by potřeboval, aby uskutečnil nějaký opravdový převrat. U Akashy bylo všechno primitivní, její plán postavený na „odhaleném náboženství“, který pozastavil svět. Avšak s laboratořemi jako tato by krutovládce mohl stvořit upíří rasu výrobců zbraní, psychotropních léků, bomb, letadel, všeho, co je třeba ke zpustošení současného technického světa. Co pak? Ano, máte pravdu, ti z nás, které dnes všichni znají, jsou romantici. Jsme takoví. Jsme básníci. Jsme ale jednotlivci, s nesmírnou vírou v jednotlivce a láskou k němu.“

Zarazil jsem se. Až příliš jsem působil jako někdo, kdo ve skutečnosti v něco věří. Snílek Lestat. Čemu jsem věřil? Že jsme prokletá rasa a že bychom měli být vyhubeni.

Seth zachytil mou myšlenku a bez váhání odpověděl. Jeho hlas byl hluboký, mluvil pomalu, s tím nepopsatelným východním přízvukem. „Proč si o nás myslíš takové věci, ty, který jsi tak důkladně zavrhl odhalená náboženství svého světa? Kdo jsme? Jsme mutace. Veškerý vývoj je však nepochybně poháněn mutacemi. Neříkám, že tomu rozumím, ale copak nebyla pravda, co jsi napsal o tom, jak byla Akasha zničena a jak byla podstata – pramen, říkej si tomu, jak chceš, jádro, které nás oživuje – přenesena do těla a mozku Mekare?“

„Ano, to všechno byla pravda,“ přisvědčil jsem. „A ty dvě jsou venku a jsou to samotářky, o tom vás můžu ujistit, a pokud si myslí, že máme právo existovat jako druh, nikdy to nám ostatním neoznámily. Jestli se dozvědí o téhle laboratoři, zničí ji – možná.“

Rychle jsem dodal, že si tím nejsem vůbec jistý.

„Proč by to dělaly, když jim můžeme tolik nabídnout?“ zeptal se Faríd. „Protože já dokážu slepé Maharet vyrobit nesmrtelné oči, aby už nemusela používat lidské a měnit je pokaždé, jakmile jí v důlcích odumřou. Vytvořit nesmrtelné oči je pro mě velmi jednoduché, když budu mít správný krevní rozbor. A pokud jde o němou Mekare, mohl bych zjistit, zda v ní zůstal mozek, který by mohl plně procitnout.“

Musel jsem se hořce pousmát. „To je tedy představa.“

„Lestate, ty se nechceš dozvědět, z čeho jsou vytvořeny tvé buňky?“ otázal se. „Nechceš zjistit, jaké látky v krvi udržují senescenci tvého těla bezpečně v šachu?“

„Senescenci?“ Absolutně jsem netušil, co to slovo znamená. Jsme mrtvé věci, myslel jsem si. Jsi lékařem mrtvých.

„Ale no tak, Lestate,“ namítl Faríd. „Nejsme mrtvé věci. To jsou staré názory, které už neplatí. Přetrvají jen platné názory. Všichni jsme hodně živí. Tvé tělo je složitý organismus, který je hostitelem jiného dravého organismu, jenž ho rok za rokem po kouskách přeměňuje s nějakým zřetelným evolučním záměrem. Copak nechceš vědět s jakým?“

Ta slova všechno změnila. Svitlo mi a spatřil jsem celou škálu možností, které jsem nikdy předtím neviděl. Jistěže by mohl něco takového udělat. Ovšem.

Potom mluvil dál a dál, vědecky a předpokládám, že skvěle, ale jeho terminologie byla stále nesrozumitelnější a cizejší. Přes veškerou snahu jsem nikdy úplně nedokázal pochopit moderní vědu. Žádné množství nadpřirozené inteligence mi neumožnilo doopravdy vstřebat medicínské texty. Výrazy, které používal, jsem znal pouze coby laik – DNA, mitochondrie, viry, tkáň eukaryotických buněk, senescence, genom, atomy, kvarky, cokoli. Pečlivě jsem prostudoval knihy těch, kteří psali pro širokou veřejnost, a zapamatoval si něco málo nebo nic, až na úctu a pokoru a narůstající pocit vlastního zoufalství, že nepatřím do života, když sám život skýtá tak velkolepé objevy.

Vycítil, že je to zbytečné.

„Pojď, ukážu ti nepatrnou část toho, co umím,“ vyzval mě Faríd.

A zase jsme šli dolů do laboratoří. Téměř všichni krvesajové byli pryč, zachytil jsem však slabou vůni člověka. Možná více než jednoho.

Udělal mi lákavou nabídku. Chtěl bych pocítit erotické vzrušení stejné, jaké jsem znával, když jsem byl dvacetiletý mladík v Paříži, než jsem zemřel? Dobrá, mohl by mi pomoct ho dosáhnout. A kdyby to dokázal, poskytnu mu trochu semene jako vzorek.

Šokovalo mě to. Ovšemže jsem neodmítl. „Dobře, jak ale semeno zachytíme?“ ptal jsem se pobaveně, a dokonce jsem se proti své vůli začervenal. „I za mlada jsem své milostné experimenty raději prováděl s někým dalším.“

Dal mi na výběr. Za skleněnou stěnou na prostorné, měkké posteli seděla mladá žena oděná jen do bílé flanelové noční košile a pod tlumenou lampou si četla v tlusté knize s pevnými deskami. Přes jednosměrné sklo nás nemohla vidět ani slyšet. Odhadl jsem ji tak na třicet pět nebo šest let, takže se mi dnes zdála docela mladá, ačkoli před dvěma sty lety by mi tak nepřipadala. A musel jsem si přiznat, že vypadala povědomě. Dlouhé, husté, výrazně blond, ač spíš tmavší vlasy se jí vlnily kolem hluboko posazených modrých očí, které byly možná příliš světlé, než aby mohly být krásné. Měla vyrovnané rysy a docela nevinně vyhlížející, avšak plná ústa.

Pokoj připomínal divadelní scénu díky modrým plátěným tapetám a povlečení, lampám se zřasenými stínidly i obrazu staroanglické venkovské cesty z devatenáctého století, který by mohl viset v běžné ložnici. Byly na něm namalovány husy, říčka a můstek. Jen medicínské texty na nočním stolku a těžká kniha v ženiných rukou vypadaly nepatřičně.

V bílé flanelové košili, pod níž prosvítala pevná ňadra a dlouhé ladné nohy, vyhlížela svůdně. Něco si v knize označovala perem.

„Můžeš se s ní spojit a v tom případě si vezmu vzorek od ní,“ vysvětloval Faríd. „Nebo pro mě můžeš odebrat vzorek sám, pokud ti vyhovuje stará samotářská metoda.“ Udělal posunek pravou rukou a roztáhl prsty.

Dlouho jsem se nerozmýšlel. Když jsem díky intrikám Zloděje těl vklouzl do lidského těla, užil jsem si společnost dvou krásných žen, ale to nebylo v tomto těle, mém těle, mém upířím těle.

„Ta žena je dobře placená, uznávaná a bydlí tady,“ pronesl Seth. „Sama je doktorka. Nepřekvapíš ji ani nevyděsíš. Nikdy se podobného pokusu nezúčastnila, je na to však připravena. A až bude po všem, bude dobře odměněna.“

Tedy pokud nepřijde k úhoně, pomyslel jsem si. Byla tak čistá a pohledná, se svým vydrhnutým americkým zevnějškem, zářivě modrýma očima a vlasy barvy pšeničných klasů. Málem jsem cítil vůni jejích vlasů. Vlastně jsem ji cítil, rozkošnou směsici mýdlové pěny nebo šamponu a slunečního svitu. Vypadala půvabně a neodolatelně, toužil jsem po každé kapce její krve. Dokáže erotická vášeň tohle přebít?

„Tak dobře, jdu do toho.“

Jak přesně ale tihle džentlmeni hodlali vybudit mrtvé tělo, aby skutečně vyprodukovalo semeno, jako by žilo?

Odpověď přišla vzápětí s řadou injekcí, samozřejmě nitrožilních, jež budou po dobu celého experimentu mé krvi dodávat mocný elixír lidských hormonů, který potlačí přirozený sklon upířího těla vzdorovat stárnutí dost dlouho na to, aby se rozvinula touha, vytvořilo se sperma a vytrysklo.

Připadalo mi to ohromně legrační. Teď bych mohl napsat pětisetstránkovou esej o tom, jak se pokus odvíjel, protože jsem opět ucítil biologickou smyslnou touhu a na mladou ženu se vrhl asi s takovou neúprosností, s jakou by chtivý šlechtic v mé době skočil ve své vesnici na mlékařku.

Bylo to však přesně tak, jak kdysi řekl můj drahý Louis, „slabý odvar zabíjení“, tedy slabý odvar pití krve. Za malý okamžik vášeň zmizela, znovu se vrátila do hlubin paměti, jako by nikdy nebyla vzkříšena, a ejakulace, její vrchol, upadla v zapomnění.

Cítil jsem se potom divně. Seděl jsem na posteli vedle té blonďaté ženy se světlou pletí, opíral se o hromadu sladce vonících plátěných polštářů a měl pocit, že bych s ní měl mluvit, zeptat se, jak se sem dostala a proč tady je.

A pak docela nečekaně, jak jsem tam seděl a přemýšlel, zda je to správné či dokonce moudré, mi to řekla.

Jmenuje se Flannery Gilmanová, představila se. Jasným, příjemným hlasem se západoamerickým přízvukem mi vysvětlila, proč „nás“ studuje od chvíle, kdy jsem se objevil na pódiu jako rocková hvězda u San Franciska a tolik z nás zemřelo v důsledku mého velkého plánu stát se smrtelným interpretem. Té noci na vlastní oči spatřila upíry a nepochybovala o jejich existenci. Později viděla, jak byli na parkovišti upáleni. Vlastně z asfaltu seškrábala vzorky jejich spálených, mizejících ostatků. Spálené upíří kosti nasbírala do igelitových pytlů a později nastřádala stovky fotografií toho, co zažila. Strávila pět let studiem a popisováním svých různorodých exemplářů, připravovala tisícistránkový spis, aby dokázala naši existenci a odpověděla na každou námitku, kterou očekávala od svých kolegů lékařů. Kvůli své posedlosti přišla na mizinu.

K čemu to všechno dospělo? K naprostému krachu.

Přestože se spojila přinejmenším se dvěma tucty dalších doktorů, kteří tvrdili, že upíry viděli a prováděli na nich pokusy – prohlížela si jejich vzorky, přezkoumávala jejich podklady a odvolávala se na ně –, dveře každé uznávané lékařské komory světa se jí zabouchly před nosem.

Ti, kteří ji vyloučili ze společnosti a radili jí, aby „vyhledala psychologickou pomoc“, se jí vysmáli, zesměšnili ji, odmítli poskytnout peníze. Nakonec jí odepřeli vstup na kongresy a konference a učinili ji terčem veřejného posměchu.

„Zničili mě,“ řekla klidně. „Zruinovali. Udělali to nám všem. Zapudili nás spolu se zastánci starověkých astronautů, moci pyramid, ektoplazmy a ztracené Atlantidy. Vyvrhli mě do světa ztřeštěných webových stránek, sjezdů New age a okrajových shromáždění, kde nás vítali pouze fanatici, kteří věřili všemu od spiritistické tabulky po sněžného muže. Moje oprávnění provozovat lékařskou praxi mi v Kalifornii odebrali, moje rodina se obrátila proti mně. Byla jsem prakticky vzato mrtvá.“

„Chápu,“ pronesl jsem bezútěšně.

„O tom pochybuju,“ opáčila. „Víte, vědci po celém světě mají v rukou množství důkazů o tom, že existujete, nikdo s tím ale nic neudělá. Alespoň za současného stavu ne.“

Nebyl jsem schopen slova. Měl jsem si to uvědomit.

„Myslel jsem si, že jakmile nějaký upír padne do rukou lékařů, bude konec.“

Zasmála se.

„Stalo se to mockrát,“ ujistila mě. „A můžu vám přesně říct, co bude následovat. Upír, který ve dne na nějakém chráněném místě padl do zajetí, se při západu slunce probudí, zničí své věznitele a zpustoší jejich vězení, laboratoř nebo márnici. Pokud je příliš slabý, pak věznitele většinou okouzlí nebo omámí, aby ho propustili, a brzy následuje odveta, kdy jsou spolu se svědky spáleny všechny fotografické i lékařské důkazy. Někdy přijdou další krvesajové, aby zajatci pomohli na svobodu. Občas celé vybavení shoří na popel a téměř každý v areálu je zabit. Zdokumentovala jsem přinejmenším dva tucty případů, které odpovídají tomuto vzorci. Každý z nich uváděl řadu oficiálních „logických“ vysvětlení toho, co se stalo. Ti, kteří přežili, byli odsunuti na okraj pozornosti, zesměšněni a následně přehlíženi. Někteří přeživší skončili v psychiatrických léčebnách. Nemusíte se ani trochu znepokojovat.“

„Takže teď pracujete s Farídem.“

„Mám tady místo,“ pousmála se. „Jsem uznávaná pro své znalosti. Dalo by se říct, že jsem se znovu narodila. Neumíte si představit, jaká naivka jsem byla tu noc, kdy jsem vás viděla na pódiu. Byla jsem si tak jistá, že s těmi fotografiemi otřesu lékařským světem.“

„Co jste chtěla, aby se stalo? Chci říct, co jste chtěla, aby se stalo s námi?“

„Především jsem chtěla, aby mi věřili, a pak jsem vás chtěla studovat! Přesně to, co tu dělá Faríd. To, co se studuje ,venku‘,“ mávla rukou, jako by se svět smrtelníků nacházel na opačné straně zdi, „ve skutečnosti nedává smysl. Už mi na tom nezáleží,“ dodala. „Pracuju pro Farída.“

V duchu jsem se zasmál.

Hřejivé, přirozené erotické vzrušení bylo už dlouho pryč. Pochopitelně jsem zase chtěl z jejího oslnivého, rozkošného, vnadného, rozpáleného drobného těla vysát každou kapku krve. Rozhodl jsem se však pro líbání a mazlení, tiskl jsem rty k jejímu teplému hrdlu, poslouchal jsem, jak jí v tepně šumí krev.

„Slíbili vám, že vás promění, viďte?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ přiznala. „Jsou čestní. To nemůžu říct o svých kolezích v americkém lékařství.“ Otočila se ke mně, přivinula se dost blízko, aby mě ještě jednou políbila na tvář. Nezastavoval jsem ji. Prsty mi přejela po tváři a dotkla se mých víček.

„Děkuju vám,“ řekla. „Děkuju za tyhle neocenitelné okamžiky. Ano, vím, že jste to neudělal kvůli mně. Udělal jste to kvůli nim. Ale stejně děkuju.“

Kývl jsem a usmál se. Držel jsem jí obličej v dlaních a líbal ji se zápalem, který pramenil v Krvi. Cítil jsem, jak se jí rozehřívá tělo, otevírá se jako květina, ale ta správná chvíle byla pryč a já odešel.

Později mi Faríd a Seth sdělili, že svůj slib hodlají dodržet. Nebyla jediným potrhlým lékařem nebo vědcem posedlým upíry, kterého přizvali. Popravdě se velmi snažili najímat tyhle nešťastné „cvoky“, které svět vyloučil ze společnosti. Přece jen bylo jednodušší nabízet náš zázrak těm, jejichž lidské životy již byly zničeny.

Dlouho před úsvitem jsme my tři lovili společně. Sunset Boulevard praskal ve švech a přípitek byl všude na dosah ruky, stejně jako párek ničemných lumpů, kterými jsem se se surovou nevázaností nasytil v zadních uličkách.

Myslím, že lékařské pokusy mě zoufale vysušily. Čekal jsem, až mi krev naplní ústa, a dlouho jsem ji v nich držel, než jsem polkl, až jsem pocítil, jak se mi v údech rozlévá to báječné teplo.

Seth byl bezohledný zabiják. To jsou prastaří upíři skoro vždycky. Viděl jsem, jak vysál jednoho mladého muže. Sledoval jsem, jak tělo sesychá, když z něj litr po litru vytahoval životodárnou tekutinu. Objal hlavu mrtvého chlapce. Věděl jsem, že mu hodlá rozdrtit lebku. A pak to udělal, roztrhl její vlasatou pokrývku a vysál krev z mozku. Potom téměř láskyplně složil mrtvolu na haldu odpadků v uličce, zkřížil jí ruce na prsou a zatlačil oči. Dokonce navrátil lebce tvar a uhladil přes ni rozervaný skalp. Poté o krok ustoupil jako kněz, který si prohlíží obětinu, a něco si pro sebe mumlal.

Za rozednění jsem seděl se Sethem ve střešní zahradě. Ptáci se rozezpívali a já ucítil slunce, vůni stromů, které ho vítaly, a květy rozvíjející se daleko pod námi.

„Co ale uděláš, příteli, když přijdou dvojčata? Když nebudou chtít, aby tenhle ambiciózní experiment pokračoval?“

„Jsem stejně starý jako ony,“ odpověděl Seth tiše. Pozvedl obočí. V dlouhém bílém thóbu s úhledným límcem vypadal elegantně, vlastně až kněžsky. „A dokážu před nimi Farída ochránit.“

Zdálo se, že si je tím zcela jist.

„Před dlouhými staletími,“ začal, „existovaly dva soupeřící tábory, jak ti řekla královna. Dvojčata a jejich přítel Khayman byli známi jako první potomstvo a bojovali proti kultu Matky. Mě však stvořila ona, abych se s prvním potomstvem utkal, a mám v sobě víc Krve, než oni kdy měli. Výstižně nás nazývali ,královnina krev‘ a ona mě přeměnila z jednoho velmi důležitého důvodu: jsem její syn, porodila mě, když byla člověkem.“

Zachvátil mě zlověstný chlad. Dlouho jsem nemohl promluvit ani myslet.

„Její syn?“ zašeptal jsem nakonec.

„Nechovám k nim zášť,“ vysvětlil. „Upřímně, ani tenkrát jsem s nimi nikdy bojovat nechtěl. Byl jsem léčitel, o Krev jsem nežádal. Ve skutečnosti jsem matku prosil, aby mě ušetřila, víš ale, jaká byla, jak ji všichni poslouchali. Víš to stejně dobře jako každý z těch časů. Zasvětila mě Krvi, a jak jsem řekl, nebojím se těch, kdo se s ní utkali. Jsem stejně silný jako oni.“

Úžasem jsem zkoprněl. Teprve teď jsem si všiml, jak se jí podobá, rozpoznal jsem rovnoměrné rysy a zvláštní křivku rtů. Vůbec jsem ji v něm ale necítil.

„Jako léčitel jsem v lidském životě cestoval po světě,“ řekl a odpověděl tak na mé myšlenky. Laskavě se na mě díval. „Ve městech dvou řek jsem se snažil naučit všechno, co jsem mohl; dostal jsem se daleko do severních lesů. Toužil jsem se učit, chápat, poznávat, vzkřísit velké egyptské léčitele. Má matka takové věci nepotřebovala. Byla přesvědčena o svém vlastním božství a slepá k zázrakům fyzického světa.“

Jak dobře jsem tomu rozuměl.

Nastal čas k odchodu. Netušil jsem, jak dlouho dokáže odolávat nadcházejícímu úsvitu. Moje lhůta však už vypršela a bylo načase vyhledat úkryt.

„Děkuju, že jsi mě tu přijal,“ řekl jsem.

„Přijď k nám, kdykoli si budeš přát,“ odpověděl. Podal mi ruku. Zadíval jsem se mu do očí a opět jsem si silně uvědomil, jak se podobá Akashe, ačkoli byla mnohem křehčí, daleko obyčejněji krásná. V očích mu plálo nelítostné, studené světlo.

Usmál se.

„Přál bych si, abych ti mohl něco dát,“ řekl jsem. „Abych ti mohl něco nabídnout na oplátku.“

„Ach, ty jsi nám ale dal tolik.“

„Co? Ty vzorky?“ zasmál jsem se. „Měl jsem na mysli pohostinnost, laskavost, cokoli. Procházím. Už léta jen procházím.“

„Dal jsi nám něco jiného,“ ozval se. „I když o tom nevíš.“

„Co?“

„Z tvé mysli jsme se dozvěděli, že to, co jsi napsal o královně prokletých, je pravda. Potřebovali jsme vědět, zda jsi pravdivě popsal, co jsi viděl, když má matka zemřela. Víš, mohli jsme to úplně prozkoumat. Není jednoduché srazit hlavu někomu tak mocnému. Jsme tak silní, to jistě víš.“

„No ano, ale i to nejstarší maso lze probodnout a nakrájet.“ Zarazil jsem se. Polkl jsem. Nedokázal jsem o tom mluvit tak hrubě a bezcitně. Nedovedl jsem na tu podívanou znovu pomyslet – její useknutá hlava a tělo, jehož šátrající ruce se snažily dostat k hlavě.

„A teď to víš,“ řekl jsem. Zhluboka jsem se nadechl a všechno to vyhnal z hlavy. „Popsal jsem to přesně.“

Kývl. Po tváři mu přelétl temný stín. „Pořád je možné nás takto odstranit,“ podotkl. Přimhouřil oči, jako by rozjímal. „Stětí. Spolehlivější než upálení, když je řeč o prastarých upírech, těch nejstarších…“

Mezi námi se rozhostilo ticho.

„Víš, měl jsem ji rád,“ přiznal jsem. „Miloval jsem ji.“

„Ano, já vím,“ odpověděl, „a jak vidíš, já ne. Takže to pro mě mnoho neznamená. Mnohem důležitější pro mě je, že mám rád tebe.“

Hluboce mě to dojalo. Nemohl jsem však najít správná slova pro to, co jsem si tolik přál vyslovit. Objal jsem ho a políbil.

„Zase se uvidíme,“ slíbil jsem.

„Ano, to si upřímně přeji,“ zašeptal.

Po letech jsem přišel a hledal je, prahnul po nich, zoufale jsem se toužil dozvědět, zda jsou v pořádku, ale nemohl jsem je nalézt. Vlastně jsem je už nikdy nenašel.

Neodvážil jsem se je zavolat telepaticky. Ze strachu o ně jsem vše, co jsem o nich věděl, vždy uchovával pevně zamčené ve svém srdci.

A dlouho jsem žil v hrůze, že je Maharet s Mekare zničily.

O něco později, několik let před koncem století, jsem udělal něco, co u mě bylo poměrně neobvyklé. V duchu jsem dumal, jak Akasha zemřela, a přemýšlel o té záhadě, jak můžeme být tak snadno zabiti setnutím hlavy. Šel jsem do obchodu odborníka na starodávné brnění a výzbroj a najal si ho, aby mi vyrobil zbraň.

Bylo to v Paříži.

Navrhl jsem si ji sám. Na papíře vypadala jako sekera středověkého jezdce, s úzkým, dvoustopým topůrkem a půlměsícovitým, asi dvanáctipalcovým ostřím. Požadoval jsem, aby topůrko bylo zatížené, tak těžké, jak jen ho řemeslník bude schopen vyrobit. A zatížené muselo být i ostří, avšak vražedně ostré. Chtěl jsem ten nejostřejší kov na zemi, ať to bude cokoli. Na konci rukojeti měl být hák a kožené poutko stejně jako ve středověku, abych si ho mohl navléknout kolem zápěstí nebo sekeru ostřím dolů zavěsit do jednoho ze svých dlouhých redingotů.

Ten řemeslník vyrobil hotový skvost. Upozornil mě, že je příliš těžká, aby s ní muž mohl pohodlně mávat. Nebude se mi to líbit. Smál jsem se, byla dokonalá. Blyštivé srpkovité ostří dokázalo rozpůlit zralý plod i hedvábný šátek vlající ve vánku. A bylo dostatečně těžké, aby v lese jediným mocným máchnutím porazilo slabý stromek.

Poté jsem měl svou malou válečnou sekeru po ruce a často ji na svých toulkách nosil s sebou, zavěšenou na knoflíku uvnitř kabátu. Pro mě byla lehounká jako peříčko.

Bylo mi jasné, že proti daru ohně nesmrtelného, jako je Seth, Maharet nebo Mekare, nemám valné vyhlídky. Mohl jsem však k úniku využít dar oblaků. A při osobním střetu s jinými nesmrtelnými bych s touto sekerou získal fantastickou výhodu. Lze ovšem překvapit velmi prastaré upíry? No, musel jsem se alespoň pokusit se ochránit.

Nerad se vydávám na milost ostatním. Nerad se vydávám na milost Bohu. Tu a tam jsem sekeru vycídil a nabrousil.

Hodně jsem se strachoval o Setha a Farída.

Jednou jsem o nich slyšel vykládat v New Yorku a jindy v Novém Mexiku, ale nenašel jsem je. Přinejmenším byli naživu, přinejmenším je dvojčata nezabila. Možná by to sestry ani neudělaly.

A jak míjela léta, všechno víc a víc nasvědčovalo tomu, že Maharet a Mekare se pramálo starají o svět nemrtvých, což mi připomíná setkání s Jesse a Davidem před dvěma lety.

4 Nepokoje v Talamasce a ve Velké rodině

Ben už celkem dlouhou dobu vysílal, když jsem se v Paříži konečně setkal s Jesse Reevesovou a Davidem Talbotem.

Zaslechl jsem Davidovu telepatickou prosbu, aby za ním přišla upírka Jesse Reevesová. Zpráva byla tak trochu zašifrovaná. Porozuměl by jí jen ten, kdo věděl, že oba krvesajové byli kdysi členy starobylého řádu Talamaska – David vyzýval svou rusovlasou kolegyni, aby byla tak hodná a sešla se laskavě se svým bývalým učitelem, který ji marně hledá se zprávami od jejich starých známých. Zašel tak daleko, že se zmínil o setkání v kavárně na levém břehu Seiny, kterou znali z dřívějších let, „těch slunečných dní“, a slíbil, že ji bude každou noc očekávat, dokud se s ní nesetká nebo se mu neozve.

To všechno mnou otřáslo. Na svých toulkách jsem se vždycky domníval, že Jesse a David jsou věrní druhové a stále spolu studují ve starodávných archivech Maharetiny tajné oblasti v indonéské džungli, o kterou se Maharet dělila se svou sestrou. Od doby, kdy jsem to místo navštívil, uplynula léta, měl jsem ale v úmyslu tam zanedlouho jet kvůli starostem, které mě tížily, a celkovým pochybnostem o vlastní schopnosti přežít utrpení, jež mě nyní sužovalo. Také mě znepokojovalo, že Benovy vytrvalé relace do „upířího světa“ by nakonec mohly Maharet začít lézt na nervy a vytáhnout ji z jejího útočiště, aby Bena potrestala. Maharet bylo možné rozzlobit, věděl jsem to z vlastní zkušenosti. Po svém setkání s Memnochem jsem ji dopálil a dostal ji ven. Znepokojovalo mě to víc, než jsem si byl ochoten přiznat. Protiva Ben.

A teď tohle. David hledá Jesse, jako by ji léta neviděl, jako by už nevěděl, kde Maharet nebo Mekare najít.

Měl jsem sto chutí nejprve vyrazit hledat dvojčata. A to jsem nakonec také udělal.

Bez problémů jsem vzlétl a zamířil na jih. Objevil jsem to místo a zjistil, že je už dlouho opuštěné.

Kráčet rozvalinami mi nahánělo hrůzu. Maharet tu kdysi měla mnoho kamenných místností, oplocené zahrady, odstíněné části, kde se mohly se sestrou o samotě procházet.

Měly houf místních smrtelných sluhů, generátory, satelity, dokonce klimatizaci a veškerý komfort, který mohl moderní svět na tak odlehlém místě poskytnout. A David mi vyprávěl o knihovnách, o policích se starověkými svitky a destičkami, o tom, jak hodiny hovoří s Maharet o dobách, které zažila.

Všechno bylo rozpadlé a zarostlé a některé místnosti byly záměrně strženy, staré podzemní tunely byly nyní napůl zborcené a zasypané kamením a hlínou a džungle pohltila spoušť zrezivělého vybavení. Všechny stopy lidské nebo upíří přítomnosti byly vymazány.

To tedy znamenalo, že dvojčata odtud zmizela, a dokonce ani David Talbot netušil, kde jsou. Nebojácný David, kterého sestry tak uchvátily, tolik dychtil vyslechnout si všechno, co ho mohly naučit.

A David teď volal Jesse Reevesovou a naléhavě se s ní chtěl sejít v Paříži.

Důvěrná rusovlasá přítelkyně, musím tě vidět, musím zjistit, proč tě nemohu nalézt.

Pochopte, já jsem učinil Davida upírem, takže neslyším jeho telepatické zprávy přímo, to ne, zachytil jsem je však z jiných myslí, jak se tak často stává.

Jesse byla nováčkem stvořeným té noci, kdy jsem před několika desítkami let v San Francisku předváděl svou parodii na rockový koncert. Proměnila ji však její drahá tetička Maharet, její skutečný předek a upírská strážkyně, v níž, jak jsem vysvětlil, kolovala ta nejstarší a nejmocnější Krev světa. Takže Jesse nebyla nikterak obyčejným nováčkem.

David volal znovu a znovu a připomínal, že bude levý břeh Seiny obcházet, dokud se tam Jesse neukáže.

Tak jsem se rozhodl, že tam budu obcházet taky, dokud nenajdu Davida nebo oba dva.

Zamířil jsem do Paříže do apartmá v oslnivém hotelu Plaza Athénée v Avenue Montaigne, které jsem si roky vydržoval. Jeho skříně byly zásobené okázalým šatstvem (jako by mohlo zakrýt zhroucenou trosku, která ze mě zbyla) a já si umínil, že ve své rezidenci zůstanu, dokud se David nebo Jesse neobjeví. Trezor v apartmá obsahoval všechny obvyklé doklady, kreditní karty a peníze, které jsem potřeboval k pohodlnému pobytu v hlavním městě. A vzal jsem si s sebou mobilní telefon, který mi nedávno obstarali mí zástupci. Nechtěl jsem Jesse nebo Davida přivítat jako otrhaný, zaprášený, rozcuchaný pobuda pomýšlející na sebevraždu. Duší jsem jím vážně už dlouho nebyl, a i když jsem se pramálo zajímal o hmotné statky, v hlavním městě jsem se v lidské společnosti cítil uvolněnější.

Bylo příjemné se vrátit do Paříže, lepší, než jsem čekal. Pozorovat překotný život kolem, obdivovat velkolepá světla Champs-Elysées, zase se v časných ranních hodinách nechat unášet galeriemi Louvru, obcházet Centre Pompidou nebo jen kráčet ulicemi čtvrti Le Marais. Strávil jsem hodiny v Sainte-Chapelle a Musée de Cluny, které jsem si zamiloval pro jeho staré středověké hradby, tak podobné stavbám, jež jsem znal jako živý chlapec.

Zas a znovu jsem nedaleko slýchal zavrženíhodné krvesaje, jak spolu navzájem soupeří, v uličkách si se svými smrtelnými oběťmi hrají jako kočka s myší, týrají a mučí je s krutostí, která mě děsila.

Byla to ale zbabělá banda. A neodhalili mou přítomnost. Ano, tu a tam si všimli, že prochází starý, nikdy se však nepřiblížili natolik, aby si své podezření potvrdili. Ve skutečnosti utekli hned, jak uslyšeli tlukot mého srdce.

Znovu a znovu se mi vracely znepokojivé záblesky starých časů, mých časů, kdy se na Place de la Grève pořádaly krvavé popravy. Dokonce i ty nejoblíbenější hlavní třídy byly plné špíny a odpadků a krysy vládly hlavnímu městu stejně nezpochybnitelně jako lidé. Nyní mu vládnou benzinové výpary.

Připouštím však, že většinou jsem se cítil dobře. Dokonce jsem zašel do impozantního operního domu Palais Garnier na Balanchinův balet Apollo. O přestávkách jsem bloudil skvostným předsálím a schodištěm a stejně jako hudbu jsem obdivoval mramorové sochy, sloupy, zlacení a vysoké stropy. Moje hlavní město Paříž, kde jsem zemřel a znovu se narodil, bylo pohřbeno pod památkami z devatenáctého století, které jsem viděl kolem. Stále to ale byla Paříž, kde jsem utrpěl nejhorší porážku svého nesmrtelného života. Paříž, kde bych mohl opět strávit každičkou noc, kdybych dokázal překonat své dávné otravné neštěstí.

Na Davida a Jesse jsem nemusel čekat dlouho.

Díky telepatickému klevetění nováčků jsem se dozvěděl, že viděli Davida v ulicích na levém břehu, a za pár hodin vykládali také o Jesse.

Byl jsem v pokušení vyslat k nováčkům výstražnou tlakovou vlnu, aby dvojici nechali zcela o samotě, nechtěl jsem ale prolamovat tak dlouho zachovávané mlčení.

Byla mrazivá zářijová noc a brzy jsem pár za sklem hlučného, přeplněného baru s názvem Café Cassette v Rue de Rennes zpozoroval. Právě se uviděli, protože Jesse přicházela k Davidovu stolu. Stál jsem ukrytý v temném průchodu přes ulici a špehoval je, přesvědčený, že vědí, že venku někdo je, ale netuší, že jsem to já.

Nováčci mezitím vyrazili, fotografovali si je patrně mobilními telefony, které vypadaly jako skleněná tabulka, kterou mi dali mí zástupci. Pak odběhli, jak nejrychleji dokázali, aniž by jim David nebo Jesse věnovali sebemenší pozornost.

S bodnutím jsem si uvědomil, že mě také vyfotografují, jakmile se přiblížím. Takhle to teď u nás chodí. O tom Ben mluvil, to se dělo s nemrtvými. Nedalo se tomu vyhnout.

Dál jsem poslouchal a sledoval.

David není upír v těle, ve kterém se narodil. Převážný díl zodpovědnosti za to nese nechvalně známý Zloděj těl, kterého jsem před lety potkal. Když jsem Davida přivedl do temnoty, jak svérázně říkáme, bylo mu sedmdesát čtyři let a obýval tělo mladého, statného, tmavovlasého a tmavookého mladíka. Takže tak vypadá a bude věčně vypadat, ale v hloubi mé duše je to pořád David – můj starý smrtelný přítel, kdysi vlídný šedovlasý vrchní představený Talamasky a moje pravá ruka, spojenec v boji proti Zloději těl –, můj shovívavý nováček.

Z Jesse Reevesové učinila Maharetina téměř jedinečná krev neporazitelné stvoření. Byla to vysoká, hubená žena s kostmi jako ptáček. Zvlněné, světle zrzavé vlasy jí spadaly na ramena a nelítostné oči vždy na svět pohlížely z nezúčastněného odstupu a hlubokého osamění. Měla oválný obličej a vypadala příliš ctnostně a nadpozemsky, než aby ji kdokoli považoval za krásnou. Svým neurčitým vzhledem se vlastně podobala andělu.

Na schůzku přišla oblečena jako na safari v nažehlené khaki bundě a kalhotách. Naproti ní se na ni radostně usmíval David, britský džentlmen v šedém donegalském tvídu s hnědou semišovou vestou a nášivkami na loktech. Vstal, aby ji sevřel v náručí, a okamžitě se začali svěřovat tlumeným šepotem, který jsem ve své stinné skrýši snadno slyšel.

Vydržel jsem to asi tři minuty, pak mě bolest prostě přemohla. Skoro jsem utekl. Vždyť jsem se toho všeho vzdal, nebo ne?

Potom jsem si ale uvědomil, že je musím vidět, každého z nich obejmout, přivinout své srdce k jejich. Tak jsem se vrhl přes deštivou ulici, vpadl do kavárny a sedl si přímo k nim.

Z různých průchodů náhle zašuměl příval krvelačných paparazzi, kteří se shromáždili za sklem, aby pořídili nevyhnutelné fotografie – to je Lestat. A potom zmizeli.

David a Jesse mě zahlédli, když jsem byl na půli cesty k nim. David se ke mně hrnul a padl mi kolem krku, Jesse nás objala oba. Na chvíli jsem se ztratil v tlukotu jejich srdcí, v jemné vůni stoupající z jejich vlasů a pokožky a v čisté hebkosti citu, který vyzařoval z nejsilnějšího z doteků. Mon Dieu, jak jsem si mohl někdy myslet, že to byl dobrý nápad!

Pak přišly na řadu slzy a vzájemné výčitky, ovšem spolu s dalšími objetími a láskyplnými, voňavými polibky. Jessiny nádherné hebké vlasy se mi opětovně otíraly o tvář a David si mě přeměřoval přísným, nesouhlasným pohledem, i když měl na tváři krvavé slzy a musel si je otřít jedním ze svých bezvadných plátěných kapesníků.

„Fajn, pojďme odsud,“ řekl jsem a zamířil ke dveřím tak rychle, až se mnou oba jen obtížně drželi krok.

Postávající upíří paparazzi se rozprchli do všech směrů, kromě jedné nebojácné mladé upírky se skutečným fotoaparátem, z kterého šlehal blesk za bleskem, když před námi tanečním krokem couvala.

Čekalo na nás auto, které nás mělo vzít do Plaza Athénée. Během té krátké cesty jsme mlčeli, ačkoli být s nimi byl ten nejzvláštnější a nejslastnější zážitek. Sedět tak blízko na zadním sedadle auta, tisknout se na sebe v dešti s mdlými světly rozmazanými v lijáku a s paparazzi za zády. Bolelo to, být tak blízko a mít takovou radost. Nechtěl jsem, aby věděli, jak se cítím; vlastně jsem si přál, aby nikdo netušil, jak se cítím; já jsem nechtěl vědět, jak se cítím. Tak jsem ztuhl a ztichl a civěl z okénka, jak Paříž se svou nekonečnou nepohasínající energií velkoměsta uhání kolem.

V půli cesty domů jsem zahrozil paparazzi, kteří nás stíhali z obou stran, že je spálím, když se hned nerozprchnou. To na ně zapůsobilo.

Přepychový vytapetovaný obývací pokoj mého apartmá skýtal dokonalé útočiště.

Brzy jsme se za měkkého svitu elektrických žárovek uvelebili v nevýrazné, ale pohodlné směsici pohovek a křesel z moderní doby a osmnáctého století. Miloval jsem komfort toho masivního nábytku a těšil mě pohled na jeho zakřivené, ornamentálně zdobené nohy, na pozlacenou mosaz a saténový lesk stolů a prádelníků z ovocného dřeva.

„Podívejte, nehodlám ospravedlňovat to, že jsem žil ve vyhnanství,“ řekl jsem rovnou svým obvyklým, drsným, suverénním stylem. „Teď jsem tady a to stačí, a pokud vám budu chtít říct, co jsem celé ty roky dělal, tak o tom napíšu nějakou zatracenou knihu.“ Byl jsem ale příliš šťastný, že jsem s nimi. Dokonce i křičet na ně byl božský požitek, místo abych na ně jen myslel, postrádal je, toužil po nich a přemýšlel o nich.

„Ovšem,“ upřímně odpověděl David a najednou měl zarudlé oči. „Jsem jednoduše rád, že tě vidím, to je vše. Celý svět se raduje, že jsi naživu. Brzy to poznáš.“

Chystal jsem se odseknout něco ostrého a nevlídného, když jsem si uvědomil, že „celý svět“ se to opravdu dozví dost brzy díky všem buřičům, kteří venku ze svých iPhonů šíří fotografie a videa. Počáteční telepatická vlna musela připomínat pád meteoritu do moře.

„Nepodceňuj svou vlastní slávu,“ připomněl jsem si v duchu.

Včas odtud zmizíme. Nebo to vydržím a budu si dál užívat Paříž navzdory těm bezvýznamným otrapům. Nyní však mluvila Jesse svým klidným, americko-britským přízvukem a vrátila mě zpět do pokoje.

„Lestate, nikdy nebylo důležitější,“ pronesla Jesse, „abychom spojili své síly.“ Se zrzavým závojem rozcuchaných vlasů vypadala jako jeptiška.

„A proč?“ otázal jsem se. „Jak můžeme změnit, co se děje venku? Nebylo to vždycky víceméně takové, chci říct, co se vůbec změnilo? Takhle to určitě bylo i předtím.“

„Podle všeho se toho změnilo hodně,“ opáčila mírně. „Je tu ale něco, co musím tobě a Davidovi svěřit, protože nevím, kam jinam se obrátit ani co dělat. Byla jsem tak ráda, když jsem si uvědomila, že mě David hledá. Možná bych sama nikdy neměla odvahu k vám přijít – k nikomu z vás. Davide, dovol mi promluvit jako první, dokud si troufám, pak můžeš objasnit, co mi chceš povědět ty. Vyrozuměla jsem, že jde o Talamasku. Zatím to však není Talamaska, co nám dělá největší starosti.“

„A co tedy, drahá?“ zeptal se David.

„Jsem rozpolcená,“ přiznala, „protože mi není dovoleno se o těchto věcech bavit, ale když to neudělám…“

„Důvěřuj mi,“ řekl David konejšivě a vzal ji za ruku.

Seděla na krajíčku křesla, drobná ramena nahrbená a vlasy jí v závoji vln spadaly do obličeje.

„Jak oba víte,“ začala, „Maharet a Mekare se skrývají. Začalo to před čtyřmi lety zničením našeho útočiště na Jávě. Khayman je pořád s námi a já přicházím a odcházím, jak se mi zlíbí, a nikdo mi nezakázal přijít za vámi. Něco je ale v nepořádku, hodně v nepořádku. Bojím se. Obávám se, že náš svět skončí… jestli se něco nepodnikne.“

Náš svět. Bylo naprosto jasné, co měla na mysli. Mekare byla hostitelkou ducha, který nás oživoval. Pokud by byla zabita, zahynuli bychom všichni. Všichni krvesajové na celém světě by byli zničeni včetně chátry, která obklíčila hotel.

„Byly tu nějaké náznaky,“ přiznala Jesse váhavě, „ale já si jich nevšimla. Teprve zpětně jsem si uvědomila, co se děje. Oba víte, co pro Maharet znamenala Velká rodina. Lestate, nebyl jsi s námi, když ten příběh vyprávěla, ale znáš ho a celý jsi ho věrně vylíčil. Ty také všechno víš, Davide. Lidští potomci mé tety ji udržovali naživu celá tisíciletí. V každé generaci si podle sebe přetvořila jednoho člověka, aby se mohla o Velkou rodinu starat, opatrovat genealogické záznamy, poskytovat podporu a víru, udržovat kontakt mezi jednotlivými větvemi a rody. V této rodině jsem vyrostla. Dlouho předtím, než mě napadlo, že mou tetu Maharet obklopuje nějaké tajemství, jsem věděla, jaké to je být součástí té krásy a bohatosti dědictví. I pak jsem si uvědomovala, co to pro ni znamená, a je mi dost jasné i nyní, že díky tomuto poslání si udržovala zdravý rozum, když všechno ostatní selhalo.

„Někdy předtím, než jsme opustili své území na Jávě, se jí podařilo Velkou rodinu zcela osamostatnit. Přiznala mi, že jí ten proces trval léta. Rodina je obrovská; má své větve téměř v každé zemi světa; většinu prvních deseti let nového tisíciletí proseděla v advokátních a bankovních kancelářích a budovala knihovny a archivy, aby rodina přežila bez ní.“

„To všechno je ale docela pochopitelné,“ namítl David. „Možná je unavená, snad si chce odpočinout. A sám svět se za posledních třicet let tak dramaticky změnil, Jesse. S počítači je dnes dokonale možné Velkou rodinu sjednotit a posilovat způsobem, který prostě předtím možný nebyl.“

„To všechno je pravda, Davide, nezapomeň ale, co pro ni Velká rodina znamená. Neviděla jsem únavu, neslyšela jsem ji v jejím hlase. Mnohokrát jsem se jí ptala, zda by držela stráž, jako to vždycky dělala, i kdyby už nemusela být ve službě.“

„Jistěže ano,“ odtušil David.

„Řekla, že ne,“ odvětila Jesse. „Řekla, že její čas s Velkou rodinou je u konce. A připomněla mi, že to ona zasáhla do mého života, jak to nazvala, ona ke mně přišla jako má drahá tetička Maharet, což nakonec vedlo k mému zasvěcení, jak řekla, do našeho světa.“

To všechno byla očividně pravda. Maharet měla ve zvyku navštěvovat mnohé ze svých smrtelných potomků a táhlo ji to zejména k mladé Jesse. A ta se příliš dlouho zdržovala ve společnosti krvesajů, než aby si nevšimla, že tyto „lidi“ od ostatních odlišuje něco nesmírně záhadného. Takže Maharet měla pravdu.

„Nelíbilo se mi to,“ navázala Jesse. „Měla jsem z toho strach, ale když jsem na ni naléhala, pronesla, že to tak musí být. Řekla, že žijeme v době internetu, kdy podrobné prozkoumání znemožňuje utajit minulost.“

„Myslím, že v tomhle má taky pravdu,“ uznal David.

„Prohlásila, že věk informací vytváří pro jakoukoli rasu, skupinu nebo bytost, která se spoléhala na utajení, krizi neuvěřitelných rozměrů. Tvrdila, že lidé žijící v dnešní době si sotva uvědomují, jak závažná ta krize je.“

„Řekl bych, že v tom se také nemýlí,“ souhlasil David.

Nechtěl jsem si to připustit, ale byl jsem téhož názoru. Slavnou mezinárodní římskokatolickou církev internet a věk informací srazily na kolena. A to byla jen jedna taková instituce.

Benova ustavičná vysílání, webové stránky a blogy; buřičští krvesajové s fotografujícími iPhony; satelitní telefony, které jednotlivce spojovaly lépe než telepatie, jedno kdy a v které části světa – to všechno přesahovalo hranice představivosti.

„Pravila, že doba, kdy nesmrtelný mohl dohlížet na síť lidských bytostí, jako ona dohlížela na Velkou rodinu, je minulostí. Byla přesvědčena, že starobylé záznamy by moderní průzkum ani nepřežily, kdyby neučinila potřebná opatření. ,Pochop,‘ vysvětlovala mi, ,nikdo by ani nedospěl k tomu, kdo jsem a co jsem s Velkou rodinou udělala.‘ Bylo na nás, abychom tomuto vyprávění porozuměli; lidé si vždycky budou myslet, že to je smyšlený blábol, i když budou číst Lestatovy knihy. Dříve či později však noví a iniciativní členové rodiny začnou pátrat až do nejhlubšího vyčerpání. Kdyby se nestáhla a nezakryla své stopy, veškeré úsilí by zapadlo do bahna nezodpověditelných otázek. Velkou rodinu by to poškodilo. ,Takže,‘ pronesla, ,jsem se o to postarala.‘ Trvalo to šest let, ale zvládla to a nyní je vše dokončeno a ona může mít klid.“

„Klid,“ zopakoval s úctou David.

„Ano, takže jsem cítila, jak v ní narůstá zármutek, melancholie.“

„A zároveň projevovala pramalý zájem o cokoli jiného,“ hádal David.

„Právě,“ kývla Jesse. „Vystihl jsi to přesně. Hodiny nepřetržitě poslouchá Benova vysílání z New Yorku, jak si Ben stěžuje, že rod nemá rodiče, že krvesajové jsou sirotci, a stále znovu opakuje, že Ben má pravdu.“

„Takže se na něj nezlobí,“ pochopil jsem.

„Vůbec ne,“ ujistila mě Jesse. „Nikdy jsem ale nezaznamenala, že by se na někoho zlobila. Viděla jsem ji jen smutnou.“

„A co na to všechno Mekare?“ zeptal jsem se. „Co se s ní dělo od chvíle, kdy Akasha padla? Tahle otázka mě pořád mučí, ač si to nechci nijak zvlášť připustit. Jak se daří té, která je skutečnou královnou prokletých?“

Dobře jsem věděl, že Mekare se od začátku zdála být neměnná, uzavřená, němá duší i tělem, tajuplné stvoření, které zjevně milovalo pouze jednu jedinou osobu, své dvojče Maharet.

„Neodehrála se v ní za ta léta žádná změna?“ naléhal jsem.

Jesse neodpověděla. Mlčky na mě pohlédla a pak jí výraz povolil. Čekal jsem, že se úplně zhroutí, ale udržela se.

Podívala se na Davida. Ten se opíral o pohovku a zhluboka se nadechl. „Mekare nikdy neprojevila žádné známky pochopení, co se s ní vlastně stalo,“ objasnil. „No, ze začátku si Maharet dělala naděje.“

„Jestli v ní sídlí skutečná mysl,“ navázala Jesse, „tak se k ní nikdo není schopen dostat. Nedokážu odhadnout, jak dlouho tetě trvalo, než se s tím smířila.“

Nebyl jsem překvapen, ale zděšen. Kdykoli jsem za svůj život byl ve spojení s Mekare, cítil jsem se nesvůj, jako bych jednal s něčím, co vypadalo jako člověk, ale člověkem už dávno nebylo. Tedy, všichni krvesajové skutečně jsou lidé; nikdy jimi nepřestanou být. Mohou tvrdit, že jsou více nebo méně lidští, ale jsou to lidé, mají lidské myšlenky, touhy, mluví lidskou řečí. Mekařin výraz nikdy nevyjadřoval víc než výraz zvířete, byl stejně záhadný a nepřístupný. Bylo to stvoření, které vypadá inteligentně, přesto však vůbec inteligentní není, ne tak jako my.

„Ano, ví, že je se svou sestrou, a projevuje jí lásku,“ připustil David, „ale jestli mimo to Mekare někdy vyřkla nějakou myšlenku, jakoukoli souvisle pronesenou myšlenku, tak jsme ji já ani Jesse neslyšeli. A ani Maharet, pokud je mi známo.“

„Je ale poddajná a zvladatelná,“ odhadl jsem. „Vždycky se taková zdála, naprosto povolná. Je to tak?“

Ani jeden neodpověděl. Jesse stísněně pohlédla na Davida a potom se otočila ke mně, jako by teprve zaslechla mou otázku. „Rozhodně to tak vypadalo,“ řekla. „Zpočátku s ní Maharet celé noci, dokonce týdny mluvila, chodila, vodila ji po naší džungli. Zpívala jí, hrála, posadila ji před televizi, přehrávala jí zářivé barevné filmy plné slunečního světla. Nevím, zda si pamatuješ, jak rozlehlá ta oblast v džungli se všemi těmi salony byla, nebo kolik obehnaného prostoru nabízela k samotářským procházkám. Byly pořád spolu. Maharet očividně dělala vše, co bylo v jejích silách, aby ji přiměla k řeči.“

Vzpomínal jsem si na obrovské chráněné pozemky i na to, jak džungle prorážela skrz ocelovou síť. Orchideje, divocí, vřeštící jihoameričtí ptáci s dlouhými modrými a žlutými pery, popínavé rostliny, které překypovaly růžovými nebo žlutými květy. Nebrebentily v horních větvích maličké brazilské opičky? Maharet tam dovezla každé malé barevné tropické zvíře nebo rostlinu, které si lze představit. Bylo úchvatné bloumat po stezkách a objevovat mlčenlivé a malebné kamenné jeskyně, potůčky a malé vodopády – být v divočině, a přesto zároveň jaksi v bezpečí.

„Hned zpočátku jsem ale věděla, že Maharet je zklamaná, téměř nesnesitelně zklamaná, jen by to nikdy nepřiznala. Dlouhá staletí pátrala po Mekare, byla si jistá, že někde žije. Pak se zdálo, že Mekare naplnila Akashino prokletí, a potom tohle.“

„Umím si to představit,“ přikývl jsem. Pamatoval jsem si Mekařin výraz podobný masce, oči měla prázdné jako skleněné oči panenky.

Jesse pokračovala, hladké čelo jí zkrabatilo zamračení, které zdůraznilo její nazrzlé světlé obočí.

„Nikdy se o tom nezmínila, nevyjádřila se ani nerozhodla, ale dlouhé hodiny mluvení ustaly. Už žádné čtení nahlas, hudba ani filmy. A potom zbyla jen prostá fyzická náklonnost, při procházce se držely za ruce, nebo si Maharet četla a Mekare nehybně seděla na lavičce poblíž.“

A samozřejmě, pomyslel jsem si, je tu ta děsivá představa, že tahle věc, toto nehybné, nemyslící stvoření má v sobě posvátnou podstatu. Bylo to ale tak zlé? Bylo tak strašné, že hostitelka posvátné podstaty nepřemýšlela, nesnila, po ničem netoužila, ani neměla žádné úmysly?

Když Akasha povstala z trůnu, byla to zrůda. „Budu královnou nebes,“ řekla mi, když vraždila smrtelníky, a vybízela mě, abych dělal totéž. A já, její kumpán, jsem jí ke své nekonečné hanbě byl až příliš snadno po vůli. Jakou cenu jsem zaplatil za mocnou Krev a učení, které mi předala! Není divu, že jsem se teď skrýval. Když jsem se ohlížel za svými nesčíslnými dobrodružstvími, viděl jsem občas jen hanbu.

Maharet svou sestru právem označila za královnu prokletých.

Vstal jsem a šel k oknu. Musel jsem přestat. V noční tmě se ozývalo příliš mnoho hlasů. Ben z dalekého New Yorku už vysílal zprávu o tom, že se v Paříži s Davidem Talbotem a Jesse Reevesovou zjevil Lestat. Jeho zesílený hlas se linul z nespočetných přístrojů venku a varoval nováčky: „Děti noci, nechte je o samotě. Kvůli svému vlastnímu bezpečí je nechte být. Uslyší můj hlas, uslyší mé prosby, aby si s námi promluvili. Dejte jim čas. Kvůli svému vlastnímu bezpečí je nechte být.“

Vrátil jsem se na kanape. David i Jesse trpělivě čekali. Jejich nadpřirozený sluch byl nepochybně stejně ostrý jako můj.

„A pak za ní přišel Marius,“ promluvila Jesse a napjatě na mě pohlédla.

Kývl jsem, aby pokračovala.

„Tohle víš. Marius přišel Maharet žádat o svolení, aby mohl skoncovat se Santinem, upírem, který mu během staletí tolik ublížil. Upírem, který proti němu v Benátkách obrátil Satanovy děti.“

Oba jsme s Davidem přikývli. Pokrčil jsem rameny.

„Nelíbilo se jí, že ji Marius žádal o posouzení, že chtěl, aby svolala jakýsi soud, který by mu dal souhlas k tomu, co hodlal učinit. Odmítla Mariovi dovolit, aby Santinovi ublížil, ne snad, že by si myslela, že by neměl, ale protože nechtěla soudit. A nepřála si, aby se pod její střechou odehrála vražda.“

„To je jasné,“ souhlasil David.

Marius tuto historku popsal ve svých pamětech, nebo ji někdo převyprávěl. Z toho, co jsem věděl, mohl ty paměti vypilovat David a pravděpodobně to udělal. Pandora i Armand byli u toho soudu či tribunálu přítomni, když Marius se svou žádostí předstoupil před Maharet. Chtěl se pomstít Santinovi, ale zřekl se toho, pokud mu Maharet nedá požehnání. A někdo tam přivedl Santina, ale kdo přesně? Maharet?

To Marius pronesl, že někdo musí vládnout. To on nadnesl otázku autority. Co jsme měli čekat od někoho, kdo dostal Krev v době známého římského míru? Marius navždycky zůstane racionálním Římanem, který věří v rozum, právo a pořádek.

A pak se objevil další krvesaj Thorne, dávný Maharetin nováček. Starý, romantický ryšavý Seveřan se právě vynořil z požehnané samoty země a zničil Santina z osobních důvodů. Byla to ohavná, násilná podívaná, když ho Thorne spálil přímo před Maharetinýma očima. Maharet plakala. Nebyla pobouřena ani tak jako královna, ale spíš jako paní poskvrněné domácnosti. Thorne za tento neposlušný a vzpurný čin nabídl Maharet vzácný dar: své nadpřirozené oči.

Maharet byla celý svůj upírský život slepá. Než byla zasvěcena Krvi, oslepila ji Akasha. Používala oči svých smrtelných obětí; ty však nikdy nevydržely moc dlouho. Thorne jí daroval své upíří oči. Požádal němou a netečnou Mekare, aby mu oči vyloupla a dala je své sestře. A to Mekare učinila. Pokud víme, Thorne poté zůstal s nimi jako slepý, trpící, ale třeba spokojený zajatec dvojčat.

Když jsem toto líčení v Mariových pamětech četl, vzpomněl jsem si na Farídův slib, že pro Maharet vyrobí trvalé nadpřirozené oči. Dostal k tomu někdy příležitost?

„Ten příšerný soudní proces,“ vyprávěla Jesse, „v ní něco zlomil. Nešlo o Thornovu vzpouru, toho zbožňovala a odpustila mu. Nechala ho potom u nás. Ale ta prostá skutečnost, že se na ni Marius obrátil a prohlašoval, že mezi námi musí vládnout zákon a někdo musí mít autoritu, to ji zlomilo. Dal jí tím najevo, že pro nemrtvé není žádnou vládkyní.“

Nic takového mě nikdy nenapadlo. Domníval jsem se, že někdo tak starý a mocný jednoduše pokračuje, jde dál po cestě, která dalece přesahuje všechny naše nejrůznější spory.

„Myslím, že potom začala omezovat veškerý kontakt s Velkou rodinou, a všimla jsem si, jak upadá stále hlouběji do svého soukromého mlčení.“

„Čas od času ale shromažďovala mladé, nebo ne?“ zeptal jsem se. „A Davide, ty jsi stále přicházel a odcházel…“

„Ano, zvala do archivů ostatní,“ potvrdil David. „Ke mně byla mimořádně shovívavá. Myslím ale, že jsem v těch počátečních letech zklamal také. Byly doby, kdy jsem nedokázal snést, že archivy a všechno tajné vědění venkovní svět nikdy nespatří. Věděla, co si myslím. Uvědomovala si, že čtením o ztracených městech a říších si připadám méně lidsky, méně naživu, méně smysluplně. Všechno to viděla, věděla to.“

„Jednou mi ale pověděla, že všichni procházíme cykly,“ namítl jsem. „Teď jsem v nepříznivém cyklu. Kvůli tomu jsem si s ní tolik chtěl na chvilku promluvit. Myslel jsem si, že se výborně vyzná v obdobích zoufalství a obdobích sebejistoty. Měl jsem dojem, že jim určitě rozumí. Považoval jsem ji za nejsilnější z nás všech.“

„V podstatě je chybujícím stvořením,“ odvětil David, „zrovna jako ty nebo já. Její dar přežití bezpochyby závisí na jejích omezeních. Není to tak vždycky?“

„Jak to mám sakra vědět?!“ vyhrkl jsem dopáleně, ale David se jenom usmál, jako by o mém špatném vychování vždycky věděl. Mávl nad tím rukou a zadíval se na Jesse.

„Ano, přiváděla k nám mladé,“ navázala Jesse. „Ale nebylo jich moc. Pak se před čtyřmi lety stalo něco naprosto nečekaného.“

Zhluboka se nadechla, zase se pohodlně usadila a podrážkou své hnědé, kožené botky se opřela o konferenční stolek.

David čekal a z druhé strany světa jsem slyšel, jak Ben vysílá z New Yorku: „Jestli nechcete nic zkazit, říkám vám, nechte je o samotě. Pusťte si můj hlas. Nechte můj hlas, ať je úpěnlivě prosí, aby za námi přišli, promluvili si s námi, ano, ale nepřibližujte se k nim. Znáte jejich schopnosti. Víte, co vám mohou udělat.“

Uzavřel jsem před hlasy svou mysl.

„Dobrá,“ pronesla Jesse, jako by nad sebou zvítězila ve vyčerpávající hádce. Zase se v křesle narovnala, elegantně překřížila nohy a levou ruku si natáhla přes opěradlo. „Jak jsem řekla, stalo se to před čtyřmi lety. Navštívil ji velice zvláštní krvesaj, možná ten nejpodivnější, jakého jsem kdy potkala nebo o jakém jsem kdy slyšela, a úplně ji zaskočil. Jmenoval se Faríd Bhansali a možná mi nebudete věřit, ale je to lékař a vědec. Toho se Maharet odjakživa obzvlášť bála – vědeckého krvesaje, který by mohl využít své znalosti, jež pokládala za magické, aby převzal moc nad světem.“

Chystal jsem se namítnout, že Farída dobře znám, ačkoli jsme se setkali jen jednou, když jsem si uvědomil, že to pochopila z mých myšlenek, a David dával najevo, že ho zná také. Výborně. Historka o Sethovi a Farídovi byla venku.

„Faríd Bhansali by se ale nikdy nesnažil moc neuváženě nebo záměrně zneužít,“ řekl David. „Seznámil jsem se s ním, seděl jsem s ním u jednoho stolu, mluvil s ním a jeho rádcem Sethem.“ (Zdálo se, že „rádce“ se stal zaměnitelným označením pro „tvůrce“, což mi nevadilo.)

„Dobře, to taky dost brzy zjistila. Pověděl jí, že může bez problémů vrátit oči Thornovi a obstarat jí oči krvesaje, které bude mít věčně. Vysvětlil, že jí oči dokáže implantovat s chirurgickou přesností, aby vydržely navěky. Objasnil, že ví, jak v nás přehlušit Krev a zastavit její vytrvalý boj proti změně na dostatečně dlouho, aby provedl úpravy tkáně potřebné pro opravdové propojení nervů a biologických vláken.“ Jesse vzdychla. „Většině jsem nerozuměla. Nemyslím, že Maharet na tom byla lépe. Byl ale oslnivý, nesporně geniální. Vysvětlil, že je skutečným lékařem našeho rodu. Tvrdil, že nedávno prastarému upírovi Flaviovi, který dlouho před zasvěcením Krvi přišel o končetinu, připevnil plně funkční upírskou nohu.“

„Ovšem, Flavius,“ vzpomněl si David. „Pandořin Flavius, její athénský otrok. Ale to je úžasné.“

Také jsem znal ten příběh. Usmál jsem se. Jistěže Faríd mohl něco takového udělat. Čeho jiného byl však ještě schopen?

Jesse pokračovala.

„Takže ho Mekare vzala za slovo. Nelíbila se jí myšlenka, že za tímto účelem bude oslepen mladý nováček. To však brzy morálně obešel, když jí poradil, aby si sama vybrala takovou oběť, která jí bude připadat náležitě vhodná k nasycení. Faríd oběť uvede do bezvědomí a pak tělo naplní upíří krví. Vyjme oči, a potom s obětí skoncuje. Maharet se může všech fází zúčastnit, bude-li si to přát. A znovu zdůraznil, že aby oči umístil, využije své chirurgické dovednosti a bude potřebovat více infuzí upíří krve, aby byl výsledek perfektní. Maharetiny oči pak budou navždy její. Musela jen zvolit oběť, jak předeslal, ze všech v doslechu, všech se správnou barvou očí.“

Zamrazilo mě. „Správnou barvou očí.“ Vzkřísilo to záblesky něčeho strašného, nechtěl jsem ale přesně vidět, co to bylo. Celý jsem se otřásl a soustředil pozornost na Jesse.

„Přijala jeho nabídku,“ řekla Jesse. „A nejen to. Chtěl je s Mekare obě přivítat ve své laboratoři v Americe. Bylo to obrovské zařízení, zjevně sen šíleného vědce. Tuším, že tou dobou byla v New Yorku. Vyzkoušeli řadu míst. Maharet by se tam ale neodvážila vzít Mekare, místo toho vynaložila hotové jmění, aby celý Farídův personál a vybavení dostala k nám. Nechala ho letecky dopravit do Jakarty a náklaďáky převézt do našeho areálu. Přijeli elektrotechnici a nainstalovali nově zakoupené generátory. Když bylo hotovo, Faríd měl všechno potřebné, aby na Mekare mohl vyzkoušet každičký test, který moderní věda zná.“

Opět se odmlčela.

„Mluvíš o magnetické rezonanci,“ upřesnil jsem, „CT vyšetření a tak dále.“

„Ano, přesně tak,“ kývla Jesse.

„Měl jsem to tušit. Všechny ty roky jsem se o Farída strachoval, bál jsem se, že se ho Maharet zbavila, smetla ho i s personálem z povrchu země.“

„A jak by mohla, když ho chrání Seth?“ zeptal se David. „Jestli jsi potkal Farída, jistě ses musel setkat i s ním.“

„Mohla jejich činností značně otřást,“ namítl jsem. „Mohla je spálit oba. Ty ale říkáš,“ pohlédl jsem na Jesse, „ty říkáš, že jsou všichni přátelé.“

„Spojenci,“ upřesnila Jesse.

„Podrobila se Mekare testování?“

„Naprosto,“ opáčila Jesse. „Pokojně. Pokud vím, tak se Mekare nikdy ničemu nevzepřela. Ničemu. A tak ji otestovali. Měli s sebou lékařské nováčky a Seth pořád pracoval s Farídem. Potkat Setha mi nahánělo hrůzu, strach vzbuzoval i v Khaymanovi. Znal Setha z doby, kdy byl Seth ještě lidské dítě, když byl korunním princem Kemetu. Někdy poté, co Akasha získala Krev, poslala Setha pryč. Khayman nikdy neměl ani ponětí, že se ze Setha stal krvesaj. Bál se ho, měl strach, že matku a syna pojí nějaké staré krevní pouto, které, jak říkal, by mohlo být silnější než naše Krev. Khayman se nestaral o nic z toho, co se dělo. Nezajímali ho vědci, kteří odebírali vzorky a rentgenovali, seděli s Maharet až do časného rána a probírali všechny schopnosti našich těl, schopnosti síly, která nás dělá tím, kým jsme.“

„Vědecký jazyk jsem vzdal,“ řekl jsem. „Nikdy mě nenapadlo, že ho budu potřebovat. A teď si přeju, abych tam byl a porozuměl všemu, o čem se bavili.“ Ale nebyla to tak úplně pravda. Setha s Farídem jsem před lety z vlastní vůle opustil, když jsem je mohl požádat a zůstat na neurčito. Prchl jsem před jejich náruživostí a před tím, co by o nás mohli odhalit.

„Tak jak to sakra nakonec dopadlo?“ vyjel jsem najednou, neschopen se ovládnout. „Co teda zjistili?“

„Konstatovali, že Mekare je bezduchá,“ pronesla Jesse. „Oznámili, že mozek jí v hlavě zdegeneroval. Prohlásili, že vykazuje tak nepatrné známky činnosti, že Mekare je jako v lidském kómatu a naživu ji udržuje pouze mozkový kmen. Patrně byla pohřbena tak dlouho, možná v jeskyni, to nikdo neví, že byl zasažen i zrak. Mocná Krev zdegenerovanou tkáň vlastně vytvrdila. Nešlo mi to do hlavy. Přirozeně jim trvalo asi tři noci, než to nakonec vyslovili, přičemž naprosto vyloučili svou odpovědnost a ohromili nás množstvím úhybných manévrů a odboček.“

„A co to druhé?“ ptal jsem se.

„Jaké druhé?“ nechápala Jesse.

Pohlédl jsem na Davida a pak se obrátil zpátky na ni. Oba vyhlíželi naprosto zmateně. To mě překvapilo.

„Co posvátná podstata?“ upřesnil jsem.

Jesse neodpověděla.

„Takže ty se ptáš,“ vložil se David, „zda ta rozličná diagnostická zařízení dokázala zaznamenat posvátnou podstatu?“

„No, jistěže se ptám. Dobrý bože, Faríd přece měl v klepetech Matku, ne? Myslíš, že by uvnitř nehledal důkaz o příživníkovi s nějakým druhem vlastní mozkové činnosti?“

Dál na mě zírali, jako bych se zbláznil.

„Faríd mi řekl,“ nevzdával jsem se, „že to cosi, Amel, byl tvor stejný jako my, že má buněčný život, své hranice a lze ho rozpoznat. Faríd se v tomhle vyjádřil jasně. Jeho dedukce jsem pochopit nedokázal, ale dal mi jasně na srozuměnou, že je posedlý fyzikálními vlastnostmi posvátné podstaty.“

Ach, proč jsem víc neposlouchal? Proč jsem byl ohledně Farídovy budoucnosti takový škarohlíd? Proč jsem uvažoval tak pochmurně a apokalypticky?

„Jestli něco odhalil,“ řekla Jesse, „nic jsem o tom neslyšela.“ Dlouho přemítala a pak se zeptala: „A co ty?“

„Co já?“

„Když ses napil od Akashy,“ naznačila mírně. „Když jsi ji držel v náručí. Slyšel jsi něco, všimnul sis něčeho? Byl jsi s posvátnou podstatou v přímém kontaktu.“

Potřásl jsem hlavou. „Ne, nic, co bych mohl rozpoznat. Ukazovala mi různé věci, vidiny, ale všechny pocházely od ní, pokaždé jen od ní, pokud vím.“ Musel jsem ale připustit, že to byla zajímavá otázka.

„Já nejsem Faríd,“ zamumlal jsem. „Přiznám se, že o posvátné podstatě jsem měl jen ty nejmlhavější a nejnábožnější představy.“

Ve vzpomínkách jsem se vracel dál a dál, až jsem si vzpomněl, jak Maharet popisovala původ upírů. Amel vstoupil do Matky a pak už neexistoval, nebo tak to alespoň duchové Maharet tvrdili. To cosi, co bylo Amelem, neviditelné, ale obrovské, se nyní rozptýlilo mezi více krvesajů než kdy v dějinách. Byl to v zemi zasazený kořen, z něhož vyrazil takový bezpočet rostlin, že dokonce i kořen ztratil svůj tvar, hranice, svou „kořenovost“.

I po tolika letech jsem nerad mluvil o důvěrném vztahu s Akashou, že jsem byl královniným milencem a pil její hustou, viskózní a velkolepou krev. Nerad jsem myslel na její tmavé oči, zářivě bílou pleť a na to, jak se jí při úsměvu zvedaly koutky. Ten její obličej, hotový obraz nevinnosti u někoho, kdo by dobyl svět lidí a chtěl se stát královnou nebes.

„A co Mekare,“ pronesl jsem, „nikdy ses od ní nenapila?“ Jesse si mě opět dlouhou dobu prohlížela, jako bych vyslovil něco otřesného a odporného, a potom jen zavrtěla hlavou. „Nevím, že by se k ní někdy někdo přiblížil kvůli její krvi. Nikdy jsem neviděla, že by Maharet pila Mekařinu krev, nebo že by svou krev nabízela Mekare. Nejsem si jistá, zda by něco takového udělaly, nebo jestli to někdy dělaly – tedy kromě jejich prvního setkání.“

„Mám velké podezření, že kdyby se někdo pokusil její krve napít,“ uvažoval David, „připadalo by jí to sprosté a tu osobu by možná nějakým hrubým způsobem zabila, například pěstí.“

Pěstí. Šest tisíc let starou pěstí – k tomu je třeba přihlédnout. Šest tisíc let starý nesmrtelný by tenhle hotel pěstí zničil, kdyby měl zrovna čas a náladu.

Mekare Akashu zabila surově a jednoduše, hodila ji na okno z tabulového skla takovou silou, že se rozbilo. Mám to před očima, vidím obrovský zubatý plát, jak jako gilotinové ostří padá, aby jí uťal hlavu. Nezahlédl jsem ale všechno. Třeba nikdo kromě Maharet úplně všechno neviděl. Jak se rozbila Akashina lebka? Bylo to tajemství – jak zranitelná Mekare mohla vyvinout tak drtivou sílu?

„Nikdy jsem si nevšiml, že by si Mekare byla svých schopností vědoma,“ prohlásil David, „že by cokoli věděla o daru oblaků, mysli nebo ohně. Podle toho, co jste mi právě řekli, šla proti Akashe přesvědčená, že povedou vyrovnaný boj, nic víc.“

„Díky bohům za to,“ vydechla Jesse.

Když Mekare povstala, aby zabila královnu, šla přes souš, kráčela noc za nocí džunglí i pouští, dokud se nedostala na sonomské území, kde jsme se všichni spojili, vedeni neznámými obrazy a hlasy. Nikdy jsme se nedozvěděli, z které jeskyně nebo hrobky vyšla. A nyní jsem si uvědomil skutečný dosah toho, co nám Jesse sdělila – na naše otázky ohledně Mekare nikdy nenajdeme odpovědi. Nikdy nikdo nenapíše Mekařin životopis. Nikdy se nenajde hlas, který by hovořil jejím jménem. Mekare nikdy nebude psát na počítači, aby na nás chrlila své myšlenky.

„Ona neví, že je královnou prokletých, nebo snad ano?“ zeptal jsem se.

Jesse s Davidem na mě civěli.

„A nabídl se Faríd, že jí obstará nový jazyk?“ naléhal jsem.

Moje otázka je opět šokovala. Zjevně bylo pro nás všechny nesmírně obtížné vyrovnat se s dosahem Farídovy existence a jeho znalostí. A s mocí a tajemností Mekare. Byli jsme tu přece, abychom se domluvili, ne? Dotaz na jazyk mi připadal předvídatelný. Mekare totiž žádný neměla, vytrhli jí ho předtím, než přijala Krev. Na vině byla Akasha – jednu oslepila a druhé vytrhla jazyk.

„Myslím, že jí to nabídl,“ vysvětlovala Jesse, „nebylo ale jak to Mekare sdělit a přesvědčit ji, aby spolupracovala. Jen se domýšlím, nejsem si jistá. Jak víte, tihle prastaří upíři navzájem neslyší své myšlenky. Ale jako obvykle jsem neslyšela, že by z Mekare něco vycházelo. Přijala jsem názor, že je nevědomá. Byla dostatečně ochotná, aby netečně podstoupila testování, to nebyl problém. Ale jinak, když se k ní Faríd přiblížil nebo se jí pokusil podívat do úst, zírala na něj, jako by pozorovala, jak prší.“

Dokázal jsem si dobře představit, jak děsivé to muselo být dokonce i pro nebojácného Farída.

„Zvládl ji uspat?“ zajímal jsem se.

Davida to zřejmě pobouřilo. „Víš, vážně jsi vyčerpal veškerou mou trpělivost,“ zamručel.

„Proč? Protože jsem se nevyjádřil dost poeticky?“

„Jenom na krátké intervaly,“ odpověděla Jesse, „a jenom párkrát. Jehly ji přestaly bavit a civěla na něj jako oživlá socha. Počtvrté už to nezkoušel.“

„Ale krev jí odebral,“ ujistil jsem se.

„To se mu podařilo předtím, než si zcela uvědomila, co se děje,“ objasnila Jesse, „a Maharet samozřejmě asistovala, přemlouvala ji, hladila ji po vlasech, líbala ji a žadonila o svolení ve starověkém jazyce. Mekare se to však nelíbilo. Pohlížela na zkumavky s jistým zhnusením, jako by pozorovala nějaký odpudivý hmyz, který se na ní přiživuje. Povedlo se mu odebrat útržky kůže a vzorky vlasů. Nevím, co jiného. Chtěl všechno, na všechno se nás vyptával. Sliny, vzorky orgánových tkání, ty mohl odebrat jehlou – kostní dřeň, játra, slinivku, všechno, co šlo. Všechno jsem mu dala a stejně tak Maharet.“

„Líbil se jí a vážila si ho,“ poznamenal jsem.

„Ano, má ho ráda,“ spěšně zdůraznila přítomný čas, „váží si ho. Opatřil jí oči krvesaje a vrátil Thornovi jeho oči, které tehdy Thorne dal Maharet. To všechno Faríd udělal, a když odcházel, vzal Thorna pod svými křídly s sebou. Thorne v džungli roky chřadl, ale během té doby se pomalu uzdravil. Chtěl znovu najít Maria a Daniela Malloye a Faríd ho odvedl s sebou. Maharet však měla Farída i Setha ráda. Všichni jsme Setha zbožňovali.“ Začala mluvit nesouvisle, opakovala se, jako by to znovu prožívala.

„Seth byl té dávné noci ve starověkém Kemetu při tom, když Akasha odsoudila Mekare a Maharet k smrti,“ řekla Jesse. Představovala si to a já ty obrazy sledoval. „Seth jako chlapec viděl, jak Mekare vyrvali jazyk a Maharet oslepili. Seth s Maharet spolu ale rozmlouvali, jako by pro ně tahle stará historie nic neznamenala, vůbec nic. V mnoha věcech se shodli.“

„Jako třeba?“ rýpl jsem si.

„Mohl by ses pokusit být zdvořilý? Aspoň to zkus!“ sykl David.

Jesse mi však jedním dechem odpověděla.

„Shodli se, že cokoli o nás zjistili, se nikdy nesmějí pokoušet plést do života lidí v tomto světě. Že ať už pro nás dosáhli čehokoli, nikdy to nesmějí nabídnout světu lidí. Možná přijde doba, řekla Maharet, kdy věda upírů bude jejich největší obranou proti pronásledování, ta doba je ale v nedohlednu a pravděpodobně ani nenastane. Svět lidí je třeba respektovat. Na tom všem se shodli. Faríd prohlásil, že v lidské sféře už nemá žádné cíle, že jeho lidmi jsme my. Tak nás oslovoval – moji lidé.“

„Ben by ho zbožňoval,“ podotkl jsem. Když jsem ale to všechno vyslechl, ohromně se mi ulevilo. Víc než jsem byl schopen vyslovit.

„Ano,“ pravila Jesse smutně. „Benovi by se líbil určitě. Faríd měl ve zvyku nazývat nás ,lid‘, ,krvavý lid‘ a ,lidé s Krví‘.“

„Náš lid, náš rod,“ opakoval jsem Benova slova.

„Tak co se přihodilo, drahá,“ zeptal se David, „že jste všichni opustili džungli?“

„No, to bylo tak. Seth pověděl Maharet o dalších prastarých. Řekl jí něco, co jistě nikoho z vás nepřekvapí, že všude jsou prastaří upíři, kteří přežili Akashin čas upalování, kteří jej sledovali, ale nikdy se ho nebáli. A potom jí vyprávěl o prastarých, které to probudilo stejně jako jeho. Seth byl v zemi tisíc let, když uslyšel tvou hudbu, Lestate, a když zaslechl, jak hlas jeho matky odpovídá tvému. Říkal, že Maharet si neuvědomila, nakolik Lestatova rocková hudba a Matčin vzestup změnily upírský svět. Neměla ponětí, že tyto události nejen probudily staré, ale další si díky nim začali uvědomovat, co se děje po celém světě.“

„Mon Dieu, po celém světě!“ zvolal jsem. „Takže tak či onak budu obviněn ze všeho?“

„No, to je možná ta nejméně závažná stránka toho všeho,“ odpověděl David, natáhl se a vzal mě za ruku. „Nejde o to, zda tě někdo obviňuje nebo ne. Přestaň prosím na pět minut být královským spratkem a poslouchej Jesse.“

„Ano, pane profesore,“ podřídil jsem se. „Vždycky nakonec poslouchám, ne?“

„Ne dost často, řekl bych,“ povzdychl si a ohlédl se na Jesse.

„Maharet chtěla nalézt jednoho z těch prastarých upírů – ne nově povstalého, ale někoho, koho Seth považoval za mimořádně moudrého. A tím byl krvesaj žijící ve Švýcarsku na březích Ženevského jezera, bytost, která v lidském světě zanechala významnou stopu. O některé členy své upíří rodiny se stará od pozdního starověku. Upír Marius byl vlastně důvěrným přítelem a následovníkem tohoto prastarého.“

„Jak si u nás říká?“ ptal jsem se.

„Nikdy mi to přesně neřekla,“ odvětila Jesse. „Vím ale, že jeho nezměrné bohatství souvisí s farmaceutickými společnostmi a investicemi. Vzpomínám si, že to říkal Seth. Abych pokračovala, Maharet odjela do Švýcarska, aby ho našla. Tehdy mi často volala.“

„Telefonem?“

„Telefony, počítače, mobily a podobně jí nikdy nebyly cizí,“ vysvětlila Jesse. „Nezapomínejte, že pro mě byla tetičkou Maharet i před tím, než jsem se dozvěděla její skutečné tajemství. Po staletí byla rádkyní Velké rodiny. Odjakživa ve světě dobře fungovala.“

Přikývl jsem.

„Dochází mi, že toho prastarého v Ženevě milovala, líbil se jí život, který pro sebe a své chráněnce vytvořil. Neukázala se mu, špehovala ho prostřednictvím myslí jeho nejbližších, ale zamilovala se do něj. Když mi volala, do telefonu se ze zřejmých důvodů nemohla představit ani prozradit svou polohu, pokaždé však sršela radostí. Tento krvesaj byl zasvěcen Akashou, aby bojoval s povstalci jako Maharet, Mekare a Khayman. Když se nazvali prvním potomstvem, tento upír byl kapitánem královniny krve. Na žádné ze starých záští už mu nezáleželo, nebo to alespoň tvrdil. A několikrát mi do telefonu svěřila, že pozorováním tohoto muže se ledacos naučila, že jeho životní nadšení je nakažlivé. Domnívala jsem se, že jí to všechno prospívá.“

Viděl jsem, že David o tom upírovi také nic nevěděl a uchvátil ho.

„A to je jen jeden z mnoha nesmrtelných, o nichž nevíme?“ zeptal se mírně.

Jesse kývla. „Také mi prozradila, že tenhle ženevský krvesaj je nešťastně zamilovaný do Lestata.“ Pohlédla na mě. „Zamiloval se do tvé hudby, díla, do tvých hloubavých myšlenek – je přesvědčený, že kdyby si s tebou mohl promluvit o všech svých názorech, našel by v tobě spřízněnou duši. Svou oddanou rodinu krvesajů má zjevně rád – tu ale omrzela jeho neúnavná vášeň pro život a nekonečné hloubání o rodu a změnách, které zažíváme. Cítí, že bys ho pochopil. Nikdy neřekla, zda s ním v tom či onom souhlasila. Chtěla s ním navázat kontakt, vážně o tom uvažovala. Připadalo mi, že jednou vás s ním chce všechny seznámit. Odešla ale, aniž by ho oslovila, a vše, po čem toužila, se brzy změnilo.“

„Tak co se stalo? Proč to neudělala?“ dorážel jsem. Nikdy jsem nepochyboval, že Maharet by mě dokázala najít kdekoli. Usoudil jsem, že ten významný a mocný krvesaj v Ženevě mě byl také schopen nalézt. Chci tím říct, že vůbec není těžké mě najít, vážně.

„Ale ano, je,“ opáčila Jesse v odpověď na mé myšlenky. „Velmi dobře se skrýváš.“

„No a co!“

„Ale zpátky k vyprávění, prosím,“ připomněl David.

„Jde o to, co se odehrálo v naší džungli, zatímco byla Maharet pryč,“ pronesla Jesse. „Zůstala jsem doma s Khaymanem a Mekare a několika mladými krvesaji, kteří studovali v archivech. Nejsem si jistá, kdo ti mladí byli. Přivedla je tam Maharet, než odešla, a věděla jsem jedině to, že každého z nich schválila a umožnila mu přístup ke starým záznamům. Khayman a já jsme se tak dělili o odpovědnost za udržování rodinného krbu, jak by se dalo říct. Pak jsem se vydala na dvě noci lovit do Jakarty a nechala to na Khaymanovi.

Když jsem se vrátila, zjistila jsem, že polovina našeho území lehla popelem, někteří z mladých – možná všichni – byli očividně spáleni a Khayman byl zmatený. Objevila se i Maharet, nějaké tušení ji přimělo k návratu. Zkáza byla příšerná. Mnoho chráněných nádvoří bylo vypáleno a některé z knihoven vyhořely do základů. Staré svitky a destičky byly ztraceny, ale skutečně ohavný pohled byl na ostatky těch, kteří podle všeho uhořeli.“

„Kdo to byl?“ zajímal jsem se.

„Upřímně, nevím,“ přiznala Jesse. „Maharet mi to nikdy neřekla.“

„Nesetkala ses ale s těmi mladými krvesaji předtím?“ naléhal jsem. „Určitě si o nich něco pamatuješ.“

„Je mi líto, Lestate,“ zavrtěla hlavou. „Nevzpomínám si na ně, kromě toho jsem je neznala jménem a ani si nepamatuji, jak vypadali. Byli mladí, velmi mladí. Mladí vždycky přicházeli a odcházeli, přiváděla je Maharet. Nevím, kdo zahynul, prostě nevím.“

David byl očividně otřesen. Stejně jako já viděl trosky, ale když o nich slyšel, oživily se mu vzpomínky.

„Co k tomu všemu řekl Khayman?“ ptal se David.

„To je právě ono. Nemohl si vzpomenout, co se stalo. Nepamatoval si, kde za mé nepřítomnosti byl, ani co dělal a co viděl. Naříkal si na zmatení a fyzickou bolest, totiž fyzickou bolest v hlavě, a co hůř, přímo před námi ztrácel a zase nabýval vědomí, občas promlouval starověkým jazykem a někdy jinými, které jsem nikdy neslyšela. Blábolil a občas se zdálo, že mluví s někým ve své hlavě.“

Zbystřil jsem a uzamkl svou mysl jako trezor.

„Zjevně trpěl,“ řekla Jesse. „Zeptal se Maharet, čím by mohl zastavit bolest. Jako čarodějku ji žádal, aby mu bolest vyléčila, jako by byli zpátky ve starověkém Egyptě. Tvrdil, že ho něco v hlavě zraňuje. Chtěl, aby mu to někdo odstranil. Ptal se, jestli by mu ten upíří doktor Faríd mohl otevřít hlavu a tu věc vyjmout. Nepřestával se uchylovat ke starověkému jazyku. Zachytila jsem ten nejneuvěřitelnější a nejživější příval obrazů a mám dojem, že si někdy myslel, že jsou zpět v té době. Byl zraněný, zešílel.“

„A Mekare?“

„Skoro totéž jako vždycky, ale ne tak docela.“ Jesse se zarazila.

„Co tím myslíš?“ otázal jsem se.

Jesse smazala obrazy ze své mysli dříve, než jsem je mohl polapit. Zvolila slova.

„Mekare měla vždycky své způsoby,“ pronesla Jesse. „Když jsem ale poprvé vstoupila na naše území, když jsem poprvé spatřila všechny ty spálené stromy a zhroucené střechy, v jednom z průchodů jsem narazila na Mekare. Byla tak změněná, tak jiná, až jsem si chvíli myslela, že se dívám na někoho cizího.“ Opět se odmlčela, podívala se jinam a pak zpátky na nás. „Nedokážu to popsat. Stála tam, ruce podél těla a opírala se o zeď. A dívala se na mě.“

Nyní se obraz rozzářil. Uviděl jsem ho a David jistě také.

„Vím, že to není nic šokujícího,“ připustila Jesse a její hlas přešel v šepot, „ale říkám vám, že se na mě nikdy takhle nedívala. Jako by mě náhle poznala, jako by ji osvítila nějaká inteligence. Připadalo mi, jako bych potkala někoho cizího.“

Ten obraz jsem zahlédl, ovšem. David určitě také. Byl však sotva zřetelný.

„Měla jsem z ní strach,“ přiznala Jesse. „Pořádný strach. Ze zřejmých důvodů se ostatních krvesajů nebojím. Jí jsem se v tu chvíli ale bála. Výraz v její tváři byl tak nezvyklý. Přitom se na mě jen upřeně dívala. Strnula jsem hrůzou. Napadlo mě: Tohle stvoření má dost síly, aby to způsobilo, vypálilo toto místo a spálilo mladé. Může spálit i mě. Na druhou stranu, Khayman byl stejně silný a já ještě netušila, že si na nic nedokáže vzpomenout.

Náhle se objevila Maharet, objala Mekare a pak se zdálo, že Mekare už je zase ve své kůži. Mimo, s poklidným pohledem téměř slepých očí, stála zpříma, ale celá jako by roztála a znovu získala svůj starý, typický půvab – pohybovala se dřívějším prostoduchým krokem, sukně vířily kolem ní, hlavu lehce skláněla. Když na mě pohlédla znovu, oči měla prázdné. Prázdné. Byly to ale její oči, jestli chápete.“

Nic jsem neříkal. Obraz stále planul v mé mysli. Po celém těle jsem cítil chlad.

Ani David nepromluvil.

„Maharet vyklidila území a odešli jsme,“ řekla Jesse. „A poté nikdy nenechávala Mekare o samotě, ne na moc dlouho. Už nikdy nepozvala na návštěvu žádné mladé. Nezvala vůbec nikoho. Ve skutečnosti mi řekla, že se musíme odříznout od světa. A pokud je mi známo, nikdy nekontaktovala ženevského krvesaje, ačkoli tím si nemohu být zcela jistá.

Když jsme budovali naše nové útočiště, zařídila ho větším množstvím technického vybavení než minule a pravidelně na všechno možné používá počítače. Myslela jsem si, že její vztah k době stoupl o další úroveň, teď si nad tím ale lámu hlavu. Možná už prostě nechce znovu odejít. Musí komunikovat přes počítač. Nevím, nemohu telepaticky číst svého tvůrce. A Maharet nemůže číst Khaymana ani Mekare. Příslušníci prvního potomstva se nemohou navzájem číst, jsou si příliš blízcí. Svěřila se mi, že nedokázala přečíst ani toho ženevského krvesaje. Královnina krev ani první potomstvo, ti opravdu staří, si vzájemně nemohou číst myšlenky. Předpokládám, že Seth je v podstatě královninou krví. Královnina krev byli skuteční dědici Akashina krvelačného náboženství. Příslušníci prvního potomstva zůstali vzbouřenci a předávali Krev bez pravidel nebo zákoníků těm, které během staletí naverbovali. Kdyby někdo dokázal vysledovat původ většiny dnešních krvesajů, mám dojem, že by došel k prvnímu potomstvu.“

„Asi to tak bude,“ souhlasil jsem.

„Co se stalo s Khaymanem?“ chtěl vědět David. „Jak je na tom?“

„Něco je s ním hodně v nepořádku,“ zamračila se Jesse. „Na celé noci mizí. Nepamatuje si, kam jde, ani co dělá. Většinu času tiše sedí v našem areálu a na ploché televizi sleduje staré filmy. Někdy celou noc poslouchá hudbu. Říká, že hudba mu ulevuje od bolesti. Dívá se na tvé staré rockové videoklipy, Lestate. Zapíná je pro Mekare a sleduje je a věřím, že ona se na ně nějakým způsobem dívá také. Jindy Khayman nic moc nedělá. Vždycky se ale vrátí k bolesti v hlavě.“

„Ale co Faríd, co na tu bolest říká?“ zeptal jsem se.

„To je právě to, Maharet k nám Farída na návštěvu už nikdy nepozvala. Už nezve nikoho, jak jsem zmínila. Jestli mu píše e-maily, tak o tom nic nevím. Její nadšení pro počítač je vlastně součástí její uzavřenosti, jestli mi rozumíte. Přišla jsem sem, abych vám o tom pověděla, protože si myslím, že byste to oba měli vědět. A měli byste se o to podělit s Mariem a ostatními, ať už to provedete jakkoli.“ Opřela se. Hluboce si povzdechla, jako by si říkala: Tak, už je to venku, svěřila ses a teď už to nemůžeš vzít zpátky.

„Chrání teď všechny ostatní před Mekare,“ pronesl David měkce. „Kvůli tomu se ukryla.“

„Ano. A jak jsem zmínila, už není ve spojení se svou lidskou rodinou. Noc za nocí si spokojeně žijeme v míru. Když odcházím, neptá se, kam jdu, ani kde jsem byla, když se vrátím. Radí mi ve spoustě drobností, jako to dělávala vždycky. Ale s těmi závažnějšími věcmi se mi nesvěřuje. Popravdě se chová jako někdo, koho sledují, odposlouchávají a špehují.“

Ani já ani David jsme nepromluvili, věděl jsem ale naprosto přesně, co tím myslela. Uvažoval jsem. Nebyl jsem připraven se s nimi podělit o žádné ze svých neurčitých a znepokojivých podezření ohledně toho, co se dělo. Ani trochu připraven. Svá podezření jsem nepřiznal ani sám sobě.

„Přesto ale,“ ozval se David, „právě Khayman mohl spálit archivy a zničit mladé.“

„To mohl, ovšem,“ odpověděla Jesse.

„Kdyby si skutečně myslela, že to byl Khayman, něco by podnikla,“ oponoval jsem. „Zabila by ho, kdyby cítila, že musí. Ne, udělala to Mekare.“

„Jak ale může zabít Khaymana? Je stejně silný jako ona,“ upozornil David.

„Nesmysl. Mohla by ho obelstít,“ řekl jsem. „Každého nesmrtelného je možné stít, viděli jsme to u Akashy. Těžký, ostrý střep jí usekl hlavu.“

„To je pravda,“ souhlasila Jesse. „Řekla mi to sama Maharet, když mě zasvětila Krvi. Prohlásila, že v budoucnu tak zesílím, že mě nezničí oheň ani slunce. Ale spolehlivý způsob, jak zavraždit kteréhokoli nesmrtelného, byl oddělit hlavu od srdce a nechat ji i tělo vykrvácet. Pověděla mi to dokonce předtím, než s tebou Akasha přišla na sonomské území. A potom se přesně totéž stalo Akashe, až na to, že než hlava nebo srdce vykrvácely, vzala Mekare Akashin mozek a pozřela ho.“

Všichni jsme dlouho mlčky přemýšleli.

„Na druhou stranu, Mekare nikdy neprojevila sebemenší náznak,“ řekl pomalu David, „že by znala své schopnosti.“

„Správně,“ odpověděla Jesse.

„Pokud ale udělala tohle, musí svou moc znát,“ pokračoval David. „A Maharet ji každou probdělou chvilku hlídá.“

„Možná.“

„Takže kam to všechno povede?“ zeptal jsem se. Snažil jsem se, aby to neznělo podrážděně. Měl jsem Maharet rád.

„Nemyslím si, že sebe a Mekare někdy zničí,“ řekla Jesse. „Ale nevyznám se v ní. Vím, že v jednom kuse poslouchá Benovo vysílání z New Yorku, pouští si je na počítači. Pohodlně se usadí a hodiny naslouchá. Poslouchá všechny ty mladé krvesaje, kteří Benovi volají. Vyslechne si všechno, co mají na srdci. Kdyby s rodem plánovala skoncovat, předpokládám, že by mě varovala. Zkrátka si nemyslím, že by měla v úmyslu něco takového. Domnívám se ale, že naprosto souhlasí s Benem. Situace je vážná, věci se změnily. Nešlo jen o tvou hudbu, Lestate, nebo o Akashin vzestup. Je to samotná doba, zrychlené tempo technologického rozmachu. Jednou, jak jsem vám tuším říkala, prohlásila, že všechny instituce, které závisejí na utajení, jsou nyní ohroženy. Tvrdila, že žádný systém založený na tajných znalostech nebo skrývaném vědění tenhle věk nepřežije. Žádné nové odhalené náboženství v něm nedokáže převzít moc. A žádná skupina se skrytým smyslem nemůže přetrvat. Předpověděla, že v Talamasce nastanou změny. ,Lidské bytosti se v jádru nezmění,‘ pronesla. ,Přizpůsobí se. A jak se přizpůsobí, budou neúnavně prozkoumávat každé tajemství, až vypátrají podstatu všech do jednoho.‘“

„To přesně vystihuje, co si o té záležitosti myslím,“ vyjádřil jsem se.

„Dobrá, má pravdu,“ souhlasil David. „V Talamasce nastaly změny a o tom jsem vám chtěl povědět. Proto jsem se po tobě sháněl. Neodvážil bych se rušit Maharet, když očividně nechce být rušena, ale musím se přiznat, že jsem doufal, že o ní uslyším, když ses objevila, a teď jsem poněkud ohromený. Nedávné události v Talamasce nejsou tak významné.“

„Tak co se děje?“ zajímalo mě. Uvažoval jsem, jestli se ze mě nestává otrava. Kdybych je ale nepopichoval, ti dva by upadli do dlouhých odmlk plných významných pohledů. A upřímně, dychtil jsem po informacích.

Věk informací. Soudím, že jsem jeho součástí, i když z týdne na týden zapomenu, jak používat iPhone, každých pár let se musím zase od začátku učit, jak se posílají e-maily, a nedokážu si zapamatovat nic hlubšího o technologii počítačů, na kterých občas pracuji.

„Takže, odpověď na to všechno,“ ozvala se Jesse v reakci na mé myšlenky, „je používat technologie pravidelně. Protože nyní víme, že náš nadpřirozený rozum nám neposkytuje žádný mimořádný dar pro veškeré vědění, jen ty samé vědomosti, které jsme měli jako lidé.“

„Ano, správně. To je nepochybně pravda,“ připustil jsem. „Myslel jsem si, že je to jiné, protože jsem se s Krví tak snadno naučil latinsky i řecky. Máš ale úplnou pravdu. Takže zpět k Talamasce. Předpokládám, že touhle dobou už všechny své záznamy převedli do digitální podoby.“

„Ano, ten proces dokončili před několika lety,“ přikývl David. „Všechno je digitalizované; a ostatky jsou v muzejních podmínkách uloženy v hlavních klášterech v Amsterdamu a Londýně. Každičký ostatek byl vyfotografován, zaznamenán na videu, popsán, prostudován, roztříděn a tak dále. Začali před všemi těmi roky, kdy jsem byl ještě vrchní představený.“

„Mluvíš s nimi přímo?“ ptala se Jesse. Ona sama to nikdy udělat nechtěla. Od té doby, co získala Krev, se nikdy nepokusila se svými tamějšími starými přáteli spojit. Davida jsem proměnil já, ne ona. Nějaký čas jsem na členy Talamasky dorážel, popichoval je, tu a tam jsem se k nim připojil, ale to bylo kdysi dávno.

„Ne,“ odpověděl David. „Neruším je. Příležitostně ale navštěvuji dávné přátele na smrtelné posteli. Cítím povinnost to dělat. A je pro mě dost snadné se dostat do hlavních klášterů a přijít k jejich lůžku. Dělám to, protože se s těmi starými smrtelnými přáteli chci rozloučit, a vím také, co prožívají. Umírat a neznat odpovědi na tolik otázek. Umírat a nikdy od Talamasky, která byla transformační a vše přesahující, nic nezjistit. To, co vím o jejím současném stavu, jsem se dozvěděl z těch setkání a pozorování. Prostě jsem pozoroval, poslouchal, plížil se kolem a přebíral se v myšlenkách těch, kteří vědí, že někdo naslouchá, ale netuší kdo nebo co.“ Povzdechl si. Najednou vypadal vyčerpaně. Svraštil tmavé obočí a rty se mu rozechvěly.

Jeho duši v novém mladistvém těle jsem teď viděl tak jasně, že mi připadalo, že mi starý a nový David úplně splynuli. A výraz té mladické tváře skutečně utvářela jeho stará osobnost. Množství výrazů změnilo vzhled těch pronikavých černých očí. Dokonce i jeho starý hlas, který nyní procházel novějšími hlasivkami, zněl, jako by je David přeladil a pročistil jen tím, že pronášel všechna ta tlumená a bez výjimky zdvořilá slova.

„Co se událo,“ promluvil, „je to, že tajemství starších a původu řádu bylo nově ukryto.“

„Co tím myslíš?“ otázala se Jesse.

David se obrátil ke mně. „Ty jsi s tím důvěrně obeznámen. Náš původ jsme nikdy doopravdy neznali, to víš. Vždycky jsme věděli, že řád byl založen v polovině osmého století, a uvědomovali jsme si, že někde se nachází záhadné bohatství, které zajišťuje naši existenci a výzkum. Věděli jsme, že řád řídí starší, ale netušili jsme, kdo to je ani kde přebývají. Měli jsme své neměnné zásady: pozoruj, ale nezasahuj, studuj, ale nikdy se nepokoušej zneužít moci čarodějky nebo upíra pro vlastní zisk, a tak podobně.“

„A to se mění?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ opáčil. „Řád funguje správně a poctivě jako vždy. Spíše dokonce prosperuje. V současnosti do něj vstupuje více mladých badatelů, kteří umí latinsky i řecky, více mladých archeologů – jako Jesse –, které řád přitahuje. Navzdory tvým roztomilým knihám, Lestate, a veškeré pozornosti, kterou jsi k Talamasce tak velkodušně přitáhl, bylo utajení zachováno. A pokud vím, v posledních letech proběhlo několik skandálů. Ty však řád neohrozily.“

„Tak v čem tkví ten velký problém?“

„Neřekl bych problém,“ upřesnil David. „Řekl bych prohloubení utajení novým a zajímavým způsobem. Někdy v posledním půlroce se nově jmenovaní starší začali představovat svým kolegům a navazovat s nimi spojení.“

„Máš na mysli starší doopravdy zvolené z řad členů,“ podotkla Jesse s lehce ironickým úsměvem.

„Přesně tak.“

„V minulosti,“ pokračoval David, „nám vždycky říkali, že starší sice pocházejí z řad členů, ale jakmile jsou zvoleni, pro všechny kromě ostatních starších vstoupí do anonymity, a jejich sídlo nikdy nebylo prozrazeno. Za starých časů komunikovali skrze dopisy, posílali své vlastní kurýry, aby doručovali a přebírali veškerou korespondenci. Ve dvacátém století přešli na faxovou a počítačovou komunikaci, ale oni sami stále setrvávali v anonymitě a jejich sídlo zůstalo neznámé.

Ovšemže to bylo to tajemství; nikdo nikdy osobně nepoznal žádného člena, který by byl nazýván starším. Nikdo nikdy osobně nepotkal nikoho, kdo by se prohlašoval za staršího. Takže to, že starší jsou voleni z řad členů, byla čistě otázka víry, a jak víte, již v renesanci členové Talamasky starší podezřívali a byli silně znepokojeni, že nevědí, kdo to vlastně je a jak předávají svou moc následujícím generacím.“

„Ano, to všechno si pamatuju,“ rozpomněl jsem se. „Samozřejmě. Marius o tom hovoří ve svých pamětech. Dokonce i jeho přítel z Talamasky Raymond Gallant se Maria ptal, co ví o původu Talamasky, jako kdyby byl v rozpacích, že sám neví víc.“

„Je to tak,“ přikývla Jesse.

„No, teď se zdá, že každý ví, kdo jsou starší,“ řekl David, „a kde se budou konat jejich porady, a všichni jsou zváni, aby s těmito novými staršími denně hovořili. Přesto tajemství jejich minulosti zjevně přetrvává. Kdo to byl? Jak byli voleni? Kde sídlili? A proč nyní předávají moc známým členům?“

„Zní to podobně jako to, co udělala Maharet s Velkou rodinou,“ poznamenal jsem.

„Přesně tak.“

„Nikdy sis ale vážně nemyslel, že jsou nesmrtelní, nebo ano?“ opáčila Jesse. „Mě to nikdy nenapadlo, jednoduše jsem přijala potřebu utajení. Když jsem se k nim připojila, sdělili mi, že Talamaska je autoritářský řád. Vysvětlili mi, že je to jako římskokatolická církev, jejíž autorita je nezpochybnitelná. Nečekej, že se někdy dozvíš, kdo starší jsou, kde se nacházejí nebo jak vědí to, co vědí.“

„Odjakživa jsem se domníval, že jsou nesmrtelní,“ ozval se David.

Jesse to otřáslo a trochu ji to pobavilo. „Davide, to myslíš vážně?“

„Jistě,“ prohlásil David. „Celý život jsem měl za to, že řád založili nesmrtelní, aby špehovali ostatní nesmrtelné a zaznamenávali jejich pletichy – duchů, přízraků, vlkodlaků a dalších. A my jsme pochopitelně měli špehovat všechny smrtelníky, kteří se dokážou dorozumívat s nesmrtelnými.“

Přemítal jsem. „Takže řád po staletí shromažďoval všechny tyhle údaje, avšak ústřední záhada – jeho původ – zůstává neprobádaná.“

„Přesně tak. A tato změna nás od ústřední záhady naopak vzdaluje,“ poukázal David. „Za pár generací bude celé tajemství pravděpodobně zapomenuto. Naše nejasná minulost nebude budit víc zvědavosti než nejasná minulost jakékoli jiné starobylé instituce.“

„Zdá se, že právě o to jim jde,“ došlo mi. „Stahují se, než se rozběhne jakékoli hlubší pátrání, ať už uvnitř řádu nebo mimo něj, které by odhalilo jejich totožnost. Že by další rozhodnutí podnícené věkem informací? Maharet měla pravdu.“

„Co když mají nějaký závažnější důvod?“ nadhodil David. „Co když byl řád vážně založen nesmrtelnými a co když ti nesmrtelní už neusilují o vědění, které tak naléhavě potřebovali? Co když upustili od svého cíle? Anebo co když objevili to, co se od začátku chtěli dozvědět?“

„Co by to jen mohlo být?“ zeptala se Jesse. „Vždyť o přízracích, čarodějkách a upírech nevíme víc než předtím.“

„To není pravda,“ ohradil se David. „O čem se tady bavíme? Zamysli se.“

„Máme příliš mnoho neznámých,“ řekl jsem. „Příliš mnoho podezření. Talamaska bezesporu má ohromující historii, nechápu ale, proč by ji nemohli založit a spravovat učenci a co to dokazuje. Starší navenek zkrátka změnili svůj způsob komunikace se členy.“

„Nelíbí se mi to,“ pronesla Jesse tiše. Zdálo se, že se chvěje. Zkřížila ruce a dlouhými bílými prsty si třela nadloktí. „Vůbec se mi to nelíbí.“

„Pověděla ti Maharet někdy něco o Talamasce, něco zcela osobního, co věděla jen ona?“ zeptal se David.

„Ty víš, že ne,“ odpověděla Jesse. „Ví o nich všechno; myslí si, že jsou neškodní. Ale ne, s ničím se mi nesvěřila. Talamaska ji nijak zvlášť nezajímá ani nezajímala. Vždyť to víš, Davide, sám ses jí na to přece ptal.“

„Kolovaly legendy,“ odvětil David, „legendy, které jsme nikdy neprobírali. O tom, že nás založili, abychom sledovali upíry Země, a celý zbytek výzkumu byl v podstatě bezvýznamný. Že sami starší byli upíři.“

„Tomu nevěřím,“ prohlásil jsem, „nicméně vy jste v těch řečech žili, ne já.“

„Říkávalo se, že když člen řádu umíral, těsně před smrtí k němu přišli starší a odhalili se mu. Kdo však s tou starou pohádkou začal, jsem nikdy nezjistil. A když jsem svého času držel hlídku u lůžka jednoho umírajícího kolegy za druhým, poznal jsem, že to nebyla pravda. Lidé umírali se spoustou nevyjasněných otázek ohledně svého životního díla a jeho významu.“ David se na mě zadíval. „Když jsme se poprvé setkali, Lestate, byl jsem zklamaný a vyčerpaný stařec. To si pamatuješ. Pochyboval jsem, zda jsem za celé své studium nadpřirozena něčeho dosáhl.“

„Tak či onak zůstává záhada nevyřešena,“ podotkl jsem. „A možná bych se měl pokusit najít odpověď. Protože si myslím, že tenhle nový vývoj má něco společného s krizí, které náš rod čelí.“ Zarazil jsem se, váhal jsem, co dalšího bych mohl říct.

Oba mlčky seděli.

„Jestli to všechno spolu souvisí, je to podezřelé,“ zamumlal jsem. „Všechno je to příliš apokalyptické,“ řekl jsem. „Dokážu žít s vědomím, že tento svět je Divoká zahrada, že věci se rodí a umírají nahodile, že utrpení je v porovnání s ohromným, nemilosrdným koloběhem života bezvýznamné. S tím vším se vyrovnám. Myslím ale, že nedokážu přijmout, že mezi věcmi tak trvalými jako Velká rodina, Talamaska nebo vývoj našeho rodu existují ohromné, jednotící souvislosti…“

Faktem bylo, že jsem si to všechno prostě nedokázal dát dohromady. Tak nač se tvářit, jako by mě ta myšlenka děsila? Chtěl jsem si přece všechno spojit, nebo ne?

„Takže uznáváš, že jsme v kritické situaci,“ prohodil David s náznakem úsměvu.

Povzdechl jsem si. „Dobrá, jsme v kritické situaci, jen přesně nechápu proč. Jistě, jistě, svými písničkami a videoklipy jsem probudil svět nemrtvých a procitla Akasha a rozběsnila se. Dobře, chápu. Odkud se ale vzali všichni ti buřiči kolem? Předtím neexistovali. A jak nás ovlivňují ti probuzení prastaří upíři a především proč potřebujeme královnu prokletých? Tak se Mekare ani Maharet neobtěžují vládnout, no a co? Akasha nevládla nikdy. Proč věci jednoduše nesklouzly zpátky do stavu, v jakém byly předtím?“

„Protože se změnil celý svět,“ opáčil David netrpělivě.

„Lestate, copak nechápeš? To, že ses na veřejnosti ,odhalil‘ jako upír, patřilo k duchu doby. Ne, smrtelný svět to nikterak nezměnilo, jistěže ne, ale jak můžeš podceňovat dopad svých knih, svých slov a toho všeho na každého existujícího krvesaje? Předal jsi těm nevyzrálým masám tam venku příběh o původu, terminologii a vlastní zážitky! Ovšemže to probudilo prastaré. Jistěže to povzbudilo a nabilo mátohy. Pochopitelně to z netečnosti vyburcovalo tuláky, kteří se vzdali své vlastní rasy. Samozřejmě, že to dodalo odvahu buřičům, aby pomocí slavné temné lsti, temného daru Temné krve a tak dále vytvářeli další buřiče.“

Nic z toho David nevyslovil pohrdavě, to ne, řekl to ale s jistou dávkou zlosti.

„A ano, mám na tom svůj podíl, jsem si toho vědom,“ pokračoval David. „Vydal jsem Armandův, Pandořin a nakonec Mariův příběh. Kam tím však mířím: spolku bázlivých predátorů, kteří nenáviděli sami sebe a nikdy se neopovážili nárokovat si takovou společnou totožnost, jsi dal odkaz a podstatu. Takže ano, to všechno se změnilo. Muselo.“

„A potom jim svět lidí dal počítače,“ dodala Jesse, „a více lepších letadel, vlaků a aut a jejich počet prudce stoupá, jejich hlasy jsou jako sborové volání a všichni slyší, jak se rozléhá od jednoho oceánu k druhému.“

Zvedl jsem se z pohovky a přešel k oknům. Neobtěžoval jsem se roztahováním průsvitných závěsů, které je zakrývaly. Světla všech okolních věží působivě prosvítala vrstvou bílé látky a já zvenku slyšel hemžící se nováčky, jak hloubají, hlídají nejrůznější vchody do hotelu a vzájemně si hlásí obměny zprávy: „Nic se tu nehýbe. Hlídkuj dál.“

„Víš, proč tě to tolik vyvádí z míry?“ zeptal se David. Stoupl si vedle mě. Byl rozezlený, cítil jsem, jak z něj sálá žár. V tomhle silném, mladém těle se širokou hrudí byl stejně vysoký jako já a jeho pronikavé černé oči mě spoutaly silou Davidovy duše. „Já ti to povím!“ pokračoval. „Protože sis nikdy nepřiznal, že když jsi psal své knihy, psal a zpíval své písně…, nikdy jsi nepřiznal, že jsi to všechno dělal kvůli nám. Vždycky jsi předstíral, že to bylo nějaké velké gesto ve prospěch lidstva. ,Vyhlaďte nás.‘ Úplně! Nikdy sis nepřipustil, že k nám patříš, že promlouváš k nám a že to, co jsi udělal, jsi dělal jako jeden z nás!“

Najednou jsem se rozzuřil. „Dělal jsem to pro sebe!“ vykřikl jsem. „Dobře, uznávám, byla to pohroma, ale dělal jsem to kvůli sobě. Nebylo tu žádné ,my‘. Nechtěl jsem, aby nás lidstvo vyhladilo, lhal jsem, připouštím. Chtěl jsem vidět, co se stane, kdo se na tom rockovém koncertu objeví. Chtěl jsem najít všechny, které jsem ztratil… Louise a Gabrielle, Armanda a Maria, toho možná nejvíc ze všech. Proto jsem to udělal. Byl jsem sám! Neměl jsem žádnou ušlechtilou pohnutku, přiznávám. No a co, zatraceně?!“

„No právě,“ odpověděl. „A ovlivnil jsi celý rod a nikdy jsi za to nepřevzal ani špetku odpovědnosti.“

„Á, hodláš šířit upíří morálku z kazatelny?“ rýpl jsem si.

„Můžeme být morální a dokážeme být čestní i věrní,“ stál si za svým, „a můžeme projevit každou jinou klíčovou ctnost, kterou jsme se jako lidé naučili.“ V duchu na mě řval, jak to Britové pod maskou čiré zdvořilosti tak často dělávají.

„Můžeš kázat v ulicích,“ prohlásil jsem znechuceně. „Běž do Benovy rozhlasové show. Zavolej tam a pověz to jemu a všem venku. A ty se divíš, proč jsem odešel do vyhnanství?“

„No tak, pánové,“ ozvala se Jesse. Bez hnutí seděla ve svém křesle, vypadala malá, křehká, otřesená, schoulila ramena jakoby proti rámusu naší hádky.

„Promiň, drahá,“ omluvil se David. Vrátil se do křesla vedle ní.

„Podívejte, ten čas, který zbývá do úsvitu, potřebuju,“ řekla. „Lestate, chci, abys mi dal svůj mobil a ty, Davide, mi dovol, abych se s tebou také podělila o všechna čísla. E-maily, čísla mobilních telefonů, všechno. Můžeme spolu zůstat ve spojení, můžete mně a Maharet napsat e-mail. Můžete nám zavolat. Prosím, vyměňme si teď všechna naše čísla.“

„Cože, panující královna, která se ukrývá, je ochotna sdílet číslo na svůj mobil?“ otázal jsem se. „A e-mail?“

„Ano,“ odvětila Jesse. David vyhověl její prosbě a ona ťukala do malého nablýskaného zařízení, prsty jí po něm poletovaly tak rychle, až se téměř rozmazávaly.

Došel jsem zpět, ztěžka jsem padl na kanape a hodil svůj iPhone na konferenční stolek, jako bych házel rukavici. „Vezmi si ho!“

„Teď bych tě chtěla poprosit o všechny informace, o které jsi ochoten se podělit,“ požádala mě.

Zopakoval jsem jí totéž, co jsem před lety pověděl Maharet: obrať se na mé právní zástupce v Paříži. Pokud jde o e-maily, no, stále jsem je měnil, protože jsem zapomínal, jak je používat, a pořád dokola jsem se to snažil naučit pomocí nějaké nové a lepší služby. A neustále jsem zapomínal nebo ztrácel staré přístroje nebo počítače a pak jsem musel začínat znovu.

„Všechny informace jsou v telefonu,“ řekl jsem. Odemkl jsem ho a přístroj jí podal.

Sledoval jsem, jak zařízení aktualizuje. Díval jsem se, jak se o mé informace dělí s Davidem a o Davidovy informace se mnou, a styděl jsem se přiznat, jak jsem rád, že tahle krátkodobá čísla mám. Všechny je zkopíruji svému zástupci a ten je za všech okolností bude mít u sebe, i kdybych si nezapamatoval, jak k nim získat přístup online.

„Takže, prosím,“ pronesla Jesse nakonec. „Vyřiďte to ostatním. Sdělte mé obavy Mariovi, Armandovi, Louisovi, Benovi, každému.“

„Benovi přeskočí, když dostane ,tajné zprávy‘ o dvojčatech a o tom, že se možná chystají upálit,“ zamyslel se David. „To nechci mít na svědomí. Rozhodně se ale pokusím najít Maria.“

„V Paříži budou určitě staří,“ uvažoval jsem, „dost staří na to, aby nás dnes v noci špehovali.“ O chátře jsem ani nemluvil.

Přesto jsem měl pocit, že Jesse na tom nezáleží. Jen ať to chátra slyší, Jesse to bylo jedno. Ať si to poslechnou staří. Jesse měla rozdrásané nervy ze sporů a obav. Ani když se svěřila nám, nezmírnilo to její bolest.

„Byla jsi někdy s Krví šťastná?“ zeptal jsem se nečekaně.

Zarazila se. „Co tím myslíš?“

„Ze začátku, během těch prvních let. Byla jsi šťastná?“

„Ano,“ odvětila. „A vím, že šťastná zase budu. Život je dar, nesmrtelnost je drahocenný dar. Nemělo by se jí říkat temný dar, není to spravedlivé.“

„Chci Maharet navštívit osobně,“ prohlásil David. „Chci s tebou jít domů.“

Jesse zavrtěla hlavou. „To nepřipustí, Davide. Věděla, co ti hodlám říct, až tě najdu. To dovolila. Ale doma teď nikoho nepřijme.“

„Stále jí důvěřuješ?“ dotázal se David.

„Maharet?“ zeptala se Jesse. „Vždycky. Maharet ano.“

To mluvilo za vše. Nevěřila těm zbylým dvěma.

Mířila od nás k dvoukřídlým dveřím do vstupní haly.

„Předala jsem vám, co jsem zatím mohla,“ pronesla.

„A co když budu chtít najít toho ženevského upíra?“ zajímalo mě.

„To rozhodnutí je na tobě. Miluje tě. Nedokážu si představit, že by ti ublížil. Pokoušel se ti někdy někdo ublížit?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Princ Lestat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.