Václav Kučera

ITALSKÁ DOVOLENÁ,

aneb, jak jsme se pořád divili.

Tribun EU

2015

© Václav Kučera, 2015

Budou-li se vám zdát některé osoby a příběhy známé a povědomé, děje se to jenom proto, že máte shodné zážitky a podobné přátele. Nic víc v tom nehledejte. Všechno je jinak fikce a umělecká licence autora.

ODJEZD

Psalo se prvního července Léta Páně 1991 a já a mých pět přátel jsme se poprvé v životě vydali do kapitalistické ciziny na sedmidenní dovolenou. Poukaz zněl: BIBIONE – ITÁLIE – 2500 Kč.

Tuto částku jsme uhradili z různých zdrojů; někdo si půjčil, někdo prodal část svého majetku, za někoho to zaplatili rodiče a někdo to dokonce našetřil z vlastních zdrojů, což při tehdejších mzdách kolem dvou tisíc korun hrubého měsíčně nebylo nijak lehké.

Sraz jsme si stanovili na šestnáctou hodinu u garáží před paneláky v Rožmetále pod Třemošnou, a pak nás starý Holman měl odvézt autem do Příbrami, odkud už vyjížděl dálkový autobus směr – Itálie.

* * *

Je za pět minut čtyři hodiny odpoledne a u garáží stojím sám. Konečně někdo jde. Je to Luboš Holman, kluk toho pána, co má zajistit naší dopravu na shromaždiště.

„Čau Vendy,“ pozdraví, když dorazí.

„Kde máš fotra…?“ odpovím, aniž bych přivítání opětoval.

„Nevim, nebyl jsem dva dni doma, ale neboj, na taťku je spoleh.“

Luboš ještě do včerejška nosil sádru na noze až nad koleno, ale poněvadž si dovolenou nechtěl nechat ujít, tak mi ráno volal, že se ožral v hospodě ve Vyšíně a po půlnoci si jí sám rozbitým půllitrem rozřízl a sundal. Luboš je střízlivý docela tichý hoch, ale s prvním požitým promilem alkoholu se z něj stává divočák sršící energií, ovládající hru na všemožné nástroje, ale hlavně playboy, s nikdy nekončícím apetitem na provozování sexuálních hrátek s jakýmikoli druhy žen.

„Máš sebou nějaký prachy…?“ otáže se mne, když na něj delší dobu stále vyjukaně zírám.

„No to je snad jasný! Mám sebou padesát marek, šetřil jsem na ně tři měsíce a ještě jsem musel prodat celtu na stan…,“ odseknu mu pohoršeně.

„Dobrý – já nemam nic. Naši mi zaplatili zájezd a koupili jídlo na tejden, a za tu pětistovku, co mi dali na útratu, jsem urovnal alimenty a koupil dva litry Ferneta, aby bylo veselo v autobuse. Chápeš, že víc sem po nich chtít nemoh…,“ svěří se mi nevzrušeně zase on, jakým finančním zázemím oplývá.

„Nemůžeš ject do Itálie bez peněz, co když se ti něco stane?“ ihned vyjíknu.

„Mně se nic nestane, a když, tak mi snad pučíš né – víš, že ti to vrátím.“

A tak je to vždycky. Samozřejmě že mu půjčím, přijde-li na to, protože Luboš peníze nikdy neměl a nejspíš ani nikdy mít nebude, a kdyby se dostal do nějakého průseru, stejně bych ho z něj musel vysekat zase já, takže mi ani nic jiného nezbývá, než ho založit, kdykoli si umane. A o tom, že by mi nějakou tu korunu vrátil, nemůže být také ani řeč; třeba poslední peníze co mi dlužil, jsem mu raději odpustil jako svatební dar, když se podruhé ženil, než bych je z něj donekonečna vymáhal.

„Za mnou jde Bandaska,“ mění hovor, „… má sebou dva kufry, vsadím se, že ve vobouch má žrádlo, schválně jsem dělal, že ho nevidím, abych mu nemusel pomáhat. Kdyby mě zmerčil někdo od nás z hospody, jak se mu s nima dřu, nevydržel bych tam.“

Poslední dobou pozoruji, že stále více kamarádů z dětství mění slova „u nás doma“ za „u nás v hospodě“. No nic.

„A kde máš jídlo ty?“ ptám se, když ho vidím stát jen tak v džínách a krátkém bílém triku s malým poloprázdným baťůžkem na zádech – s takovým, co nosí mamka nebo taťka sebou, když jdou v neděli s dětmi na koupaliště za barák a mají v něm svačinu.

„V batohu asi né…“

„A kde máš teda věci na sebe?“

„Hele, jedeme snad do Itálie a ne na Aljašku,“ odsekne mi Luboš nyní už skoro nakvašeně, protože té mé výzvědné služby začíná mít nejspíš dost.

„Ty vole, ty nemáš ani nic sebou?“ jdou na mne z něj mrákoty.

„Plavky mám v kapse,… pučil mi je soused, asi mi budou malý!“ vytahuje se, ačkoli se snaží mluvit k věci.

„A co třeba osobní hygienu, nebo holení…?“ dotírám dál.

„Co se sakra furt staráš…? Si snad moje máma? Jedu si kruci užívat na dovolenou,… ne někam na trestní tábor!“ a obličejem i celým tělem mi dává na vědomí, že se mnou už skutečně není k vydržení.

Nevěřícně kroutím hlavou, rozrušen kamarádovým přístupem k dlouho plánovanému zahraničnímu pobytu, čehož si on všimne, a tak mi po chvíli přeci jen dovysvětlí: „…Fousy mi nerostou, zuby si nečistím – stejně je mám zkažený a mejdlo maj snad na každým hotelu né?“

Nechápu, že mne tak samozřejmá věc nenapadla samotného – vždyť je to tak prosté. Jo Luboš, ten to má v hlavě srovnané, ten se ve světě jen tak neztratí.

Na radniční věži bijí celou, když přikvačí již ohlášený Miloš Zoul, přezdívaný Bandaska. Mladý muž, který je sice stejně zakrslý jako Luboš, ale jeho postava se od celkově vychrtlého kamaráda výrazně liší. Milošova tělesná schránka už na první pohled působí jaksi nevyrovnaně a nepoměrně. Na jeho zaprcatělých hubených nožkách se nachází velké, sádelnaté tělo, z kterého zase nahoře jako větve vyrůstají štíhlé nedorostlé ruce. Luboš vždycky říká, že má tak krátké ruce, že si nedosáhne ani na péro. Ke všemu nosí Milda pořád takový zajímavý výraz v obličeji, něco takového, jako by pořád cítil hovno – nebo tak něco. Má tak zvláštně ošpulené rty a nos tak trochu povytažený nahoru, že kdo ho nezná, nebo není na něj zvyklý, musí si myslet, že je mu pořád blbě. Miloš má ještě jednu ne až tak běžnou vlastnost,…… no vlastnost, spíš takovou zajímavost. Neumí říkat „R“. Ráčkuje tím specifickým chrčivým způsobem, jako náš pan prezident Havel. Možná se mi to zdá – nevím – ale Milda ke všemu abnormálně používá slova, které tuto souhlásku obsahují, když si speciálně libuje ve sprostých výrazech.

„NazdááRR kRRávové,“ pozdraví, jak položí zavazadla na zem, „…kolikRRát ste se včeRRa zase vožRRali…?“ a rozmluví se.

„Sou prázdniny, kdy jindy máš chlastat,“ odsekne mu Luboš.

„KuRRva, kde jsou všichni, už sou štyRRy…?“ přejde Milda takto Lubošovo vysvětlení a blahosklonně se rozhlédne po městě.

„V pŔŔdeli asi,“ napodobí Lubo jeho dikci, „…sám se přibelhá akorát a bude něco kecat.“

Luboš je asi ještě naštvaný, jak jsem se ho tak blbě vyptával, a kromě toho nemá Miloše moc rád. On je sice v jádru hodný kluk, ale jak by řekla moje babička, je to takový spořivý a shánčlivý chlapec,… jenže pro nás vrstevníky, kousek přes dvacet, je prostě škrťák a nedožera, na což je zvlášť Luboš háklivý.

Naši další výměnu názorů přeruší až zvláštní zvuk. Slyšíme, jak někdo v dáli přetáčí cirkulárku nebo tůruje motor.

„To bude táta…,“ ohlásí Luboš otce.

A má pravdu. Zpoza paneláků se vyřítí se svou bílou Škodou stodvacet GLS náš přepravce.

Přestože Lubošovi je nějakých čtyřiadvacet, jeho otci běží hodně nad šedesát. Jestli mě paměť neklame, možná mu bude v listopadu dokonce sedmdesát, ale za to bych ruku do ohně nedal. Blbě slyší a místo brýlí má dva obrovské popelníky; ale vozem jezdí rád a skoro všude, jenomže vždycky jenom sám. Luboš říkal, že se s ním všichni cizí bojí sednout do auta, protože je trochu popletený – ale asi přehání, protože kdyby to byla skutečně taková hrůza, nenechali by mu přeci řidičák.

Ohlášené auto zatím malým drcnutím přeskočí obrubník, na chodníku vystřihne kristiánku, těsně vedle nás zašlajfuje až se zvedne prach – a téměř okamžitě vystoupí z oparu nastrojený řidič.

„Tak co, ste všichni…?“ zeptá se klidně starý Holman, hned co se usadí zvířený písek a mour a zjevíme se mu, aniž by se třeba podivil nad tím, že je nás půlka, nebo že jeho syn nemá sádru, osmačtyřicet hodin nebyl doma, je oblečen, jako by šel naproti do krámu a místo napěchovaného zavazadla má na zádech půjčený splasklý batoh.

Ti dva – otec a syn – se totiž dobře a už hodně dlouho znají, a tak je u sebe jen tak něco nepřekvapí. Někdo mi vyprávěl, že když chtěl jednou starý Holman ve společném příbytku malovat a požádal syna o pomoc, tak on, místo aby zůstal doma a byl čerstvý a odpočatý na zítřejší práci, celou noc někde prochlastal a ráno v sedm hodin, když dorazil z flámu, byl už tak vysílen, že místo pracovního výkonu rovnou upadl za prahem v kuchyni do alkoholického bezvědomí a nešlo s ním pohnout. Klidný otec ho normálně obalil igelitem jako jiný nábytek, vymaloval si sám, potom slídovou plachtu zase složil, vytřel okolo syna a bylo hotovo.

Ve čtvrt na pět jsme tu stále jenom tři.

„No neřikej, že nepojedou…“ nahlas přemýšlím.

„Jó,… dneska RRáno mi volal LiboRR, že s FRRenkým přijdou o něco dýl, pRRotože ten kRRetén FRRenký zapomněl, že má pRRopadlej pas, tak si jeli spolu ho RRychle pRRodloužit a pRRej bude hotovej až před štvRRtou…,“ jakoby nic prohodí Milda.

„To si to nemoh říct dřív Banďáku, takhle se tady zbytečně nervujem,“ téměř souběžně vylítnu.

„Je blbej!“ poznamená na vysvětlenou Luboš.

„Já na to kuRRva ani nevzdych, já sem z tý štRReky někam do TRRamtáRRie tak neRRvózní, že se pořád pRRobíRRám myšlenkama, jestli sem do pRRdele na něco nezapomněl,“ málem plačky se mi omlouvá Milda.

„Hele, to nemá cenu čekat, stejně bysme se všichní do auta s těma Bandaskovejma kuframa nevešli. Já pojedu zatím s Lubošem, vezmeme všechny bágly co tu sou, vyzvedneme po cestě Jardu, ty tu Mildo počkáš na ty dva, a pak vás na votáčku přiveze za námi tady pan Holman, snad do tý doby přijdou,“ rozhodnu téměř vůdcovsky, a protože se ani od nikoho nedostaví žádných námitek, můžeme můj plán začít uskutečňovat.

Za dvě minutky máme naloženo a i posádka je připravena vystartovat na trať.

Dva kilometry od Rožmetálu se rozprostírá vesnice Vracovice a tam na nás má čekat u hospody náš jediný přespolní kamarád Jarda Hovorka. Už z dálky ho vidíme. Je přesný – na rozdíl od těch dvou pitomců.

Jarda byl před vojnou inteligentní, kučeravý hezoun, ale dva roky po základní vojenské službě se z něj stal díky holdování pivu a vyznávání tělesně zahálčivého a rozkošnického života kudrnatý otylec na ixových nožkách, který přemýšlí jenom o tom, jak dostát svým potřebám a nutkáním. A aby tyto dvě pro sebe primární záliby co nejefektivněji spojil, poznal, že musí svůj zájem – jak duševní tak i fyzický – přeorientovat na ženy středního věku, lépe řečeno životními kotrmelci prošlé paničky.

Jarda tak vyhledává nespokojené a zhrzené manželky, které se rády vykecávají a řeší své nesmyslné problémy na veřejnosti a ve společnosti; vždycky je vyslechne, někdy poradí, jindy polituje, ale hlavně pochopí – a ony mu pokaždé za kratší či delší čas podlehnou. Někdy se mi dokonce zdá, že se už dostal do takového stádia, že ty ženy samy svým nějakým šestým, zneuznalým smyslem vycítí, že právě jemu se mohou svěřit a on jediný ocení jejich starosti s praním, vařením, zlobivými dětmi a opilým manželem, a nadšeně a rádi se mu oddávají. Tento koníček mu vyplňuje skoro všechen volný čas a my ho proto přezdíváme Filosof. Baví ho to.

„Čaauů,“ zahaleká Jarda, když starý Holman zastaví vedle něj tak, že musí o půl metru uskočit dozadu, aby mu nepřejel chodidla.

„Čau, sedej,“ odpoví zepředu pootevřeným okénkem za všechny Luboš.

„Hele, kam mám dát baťoh…?“ na chvíli Jarda zrozpačití, když rozrazí zadní dveře a nahlédne do skoro přeplněného prostoru mou maličkostí a dvěma Bandaskovými naštosovanými loďáky.

„Jo tati, otevři, prosim tě, Jardovi kufr,“ požádá flexibilně syn otce.

Starý Holman otevře motor a čeká.

„Tati,… řek sem kufr – né motor,“ napomene ho posléze synátor, aby zbytečně neprotahoval interval, než se pod udivenými pohledy cestujících sám řidič dovtípí.

„Ty se navotravuješ, vždyť si ten bágl moh nechat na zádech…,“ vzteká se vždycky Lubošův taťka, když nemá pravdu, nebo něco splete. Přesto svůj malý renonc mžikem napraví a my po stejně rychlém přeskupení osob a materiálu, můžeme pokračovat v jízdě.

Mlčíme. Starý Holman přetáčí dvojku a jede na ní snad osmdesát. Já s Jardou na zadní sedačce na sebe potichu pomrkáváme a nechápeme. Luboš vpředu na sedadle si klidně prohlíží okolní krajinu. Už na trojku za vesnicí doháníme Avii plně naloženou železnými trubkami, s červeným praporkem na té nejdelší vyčuhující z korby, a od té doby se jí držíme téměř na dotek, že chvílemi se bojíme, aby nám ta roura s hadrem nerozštípla přední sklo.

Možnost předjíždění končí a před námi vybíhá mírné stoupání a na konci horizont. Samozřejmě plná čára, protože tady by předjížděl jenom ďábel nebo sebevrah; absolutně nemůžete vědět, kdy vám tam něco vyjede. Starý Holman hází blinkr doprava, jakoby chtěl odbočovat někam do polí, a chystá se Avii zleva přelétnout.

„To snad ne!“ vykřiknu a zabořím se mnohem více do sedadla.

Někdo mě chytá za ruku… Kouknu na Jardu a ten se s vytřeštěnýma očima a otevřenou pusou křečovitě drží mé paže.

Dostáváme se vedle Avie a celé dlouhé stoupání to kalíme vedle ní. Teprve když přejedeme horizont, starý Holman vítězí a pomalu se řadí před náklaďák. Jarda neustále svírá mou dlaň a naprázdno polyká. „Ty vole…,“ vyleze z něj asi po sto metrech, „..moh nás zabít.“ Já si otírám náhle zborcené čelo a při tom pozoruji Luboše, jak si bez známky nejmenšího vzrušení dál prohlíží zemědělskou výsadbu kolem cesty.

Za vesničkou Láz míjíme starý rozpadlý barák, na němž je napsáno „Husův dům“, a jako náhodou vedle něj v polích chátrá malá šibenice ze dřeva. Aby řeč nestála, a abychom se také trochu odreagovali od zážitků z předjíždění, plácnu: „Hele, Husův dům,… co se tady asi stalo…?“

„Tady byl upálenej Mistr Jan Hus,“ okamžitě reaguje Luboš a po jeho melancholii není ani památky.

„To spíš asi támhle, jak je ta šibenice, v tý voranici…,“ přiloží i Jarda své polénko historických znalostí do rozbíhající se konzultace.

„V tom baráku byl přeci vězněnej…!“ očividně zasáhne problematika skonu velkého českého myslitele i dosud zdrženlivého řidiče Holmana, varujícího se zatím jakýchkoli rozptylujících podnětů a plně se soustředící výhradně na jízdu.

Dívám se na všechny jako z jiného světa a nevím, co si mám myslet. Ještě je pár minut poslouchám, jak si mění názory ohledně umučení a posledních chvil jednoho z mála světově proslulých našinců, ale když už jdou postřehy z popravy do neuvěřitelných podrobností, nevydržím to a řeknu: „… Já myslel, že byl upálenej v Kostnici?“

Jenom maličkou chvilinku je ticho, a pak Luboš s největším nadhledem odpoví: „Nebo tam!“ A vyřízeno, konec debaty.

… Ano, jsou to moji nejlepší kamarádi – podvědomě se utvrzuji – že neznají základní fakta z naší historiografie, a že pět minut žvanili takové blbosti o církevní a dějinné události, která se vykládá snad už v první třídy základní školy a každoročně je omílána nezávisle na režimu, který zrovna vládne, v televizi i novinách, přece tolik neznamená. Znalost dějepravy nemusí být v lidském charakteru to nejdůležitější – moji drazí přátelé určitě oplývají jinými kvalitními vlastnostmi, jako třeba:… třebá,… teď jsem to měl na jazyku – snad pracovitostí,… úctou k rodičům,… nebó….?“

„BACHA CHODEC!“ vyruší mě z přemýšlení výkřik.

„…Ježišmarjá, vždyť vy ste ho škrtnul,“ vracím se do reálu a sleduji Jaroslava, jak v očích s výrazem prchající srny ukazuje za auto na klátící se postavu, kterou jsme právě minuli.

„Co mi leze do cesty,“ zabručí na to řidič, aniž by jinak odtrhl zrak od ubíhající cesty před sebou.

„Pane Holman, dyť von šel normálně za krajnicí, vy jedete úplně za bílou čárou…,“ bohužel nesouhlasí stále vytřeštěný muž na zadní sedačce.

„Přeci nepojedu po prostředku,… jsem ve vesnici ne…,“ odsekne na jeho školometskou výtku znovu sebevědomě přepravce, a mě při tom sporu o výklad silničních pravidel jenom napadne, v kterém roce asi tenhle šofér dělal řidičák… Moc bych za to nedal, že to bylo ještě než nás zabrali Němci, kdy se jezdilo vlevo a místo blikaček byly šipky, nebo se ukazovalo rukou z okénka.

„Už aby sme tam byli,… von snad vůbec nevidí,“ obrátí se Jarda tentokrát se svým postřehem na mě a je na něm poznat, jak se těší, až už přetneme hranice města Příbrami a přistaneme na shromaždišti zájezdu, a on bude moci opustit tento destrukční vůz.

Málem se mu to i splní, když bez dalších větších komplikací překonáme poslední úsek před katastrem metropole. Jenže já tuším, že ještě všemu není konec; sraz dovolenkářů je totiž před kulturním domem a to je skoro přes půlku zástavby.

„Kluci, musíte mi říct, kudy je to nejlepší, abych si zbytečně nezajížděl,“ rozhlíží se Holman, hned když silnice ztratí jednotnou bázi a jako pramínky se z ní začnou vyplétat různé odbočky, výhybky a odpojení ke stavením a činžákům.

„Já, já, já,… já vám řeknu,“ hlásí se okamžitě z tandemu aktivně Jarda.

Jedeme mírně z kopce a před námi se zjeví velká světelná křižovatka o třech pruzích na každé straně.

„Kudy teď…?“ optá se řidič mírně na pochybách.

„Teď doleva!“ reaguje bystře mitfára Jaroslav, a je na něm možné opět vypozorovat pučící napětí.

Vjíždíme svižně do křižovatky a na obrovském semaforu nad středem vozovky září červená. Zapírám se v sedačce. Holman se rozhlédne předpisově doprava, doleva, za sebe a……… a bez blikání to vohne doleva. Ozve se skřípění brzd, troubení, nadávky, křik. Ve vzduchu je i přes uzavřenou karosérii cítit silný zápach spálených gum, jakoby se čas na pár okamžiků zastavil…?………?……?……?……?

„…Já myslel, až bude zelená,“ prohodí možná po dobrých pěti minutách vakuového ticha Jaroslav, vztyčený na zadku s barvou vyzvráceného oběda v obličeji.

Tento jediný slogan mi ulpí v hlavě, jelikož jinak nejsem schopen nic jiného vnímat. Ani zbytek cesty ke kulturnímu domu, což mi popravdě v tuhle chvíli stejně moc nevadí. Totiž jediné na co se soustředím, je vzývání Boha… Ano já, zapřísáhlý ateista, s kterým se i Jehovisté odmítli vybavovat, protože si z jejich tvrzení dělal šoufky a místo nich naopak přesvědčoval je, že víra je pouze chemicko– elektrický proces mozku pro neznámé a nevysvětlitelné jevy, se modlím: „Pane Bože dej, ať dojedem,…… Pane Bože na nebesích, dej ať dojedem,…… Bože, Bože můj, ať dojedem…“

Až když bílá Škodovka smykem zastaví ve středu sraziště, kde rozežene hlouček volně korzujících rekreantů a kam je samozřejmě zákaz vjezdu, začnu se pomalu zaobírat i svým okolím.

Jarda vedle mne neustále jako v transu opakuje: „Von jel na červenou,… ty vole, von jel na červenou…,“ a křižuje se, v čemž pokračuje, i když vystoupí z vozu, a tak vlastně nevím, zdali si to říká pro sebe, či to sděluje nám – což by bylo zbytečné, jelikož jsme tomu byli sami svědky – nebo tím obšťastňuje venku postávající lid i náhodné kolemjdoucí.

„…Tak díky moc tati za odvoz,“ a teprve tímto vyznáním se přihlásí do mého povědomí i Luboš, který kromě debaty o Mistru Janu Husovi nedal na sobě znát nějaký zájem o dění kolem sebe, a i nyní při vystupování je na rozdíl od nás naprosto klidný, vyrovnaný, smířený…

Starý Holman nám pomáhá vyzdvihnout zavazadla ze svého stroje a při tom nadává na neohleduplné řidiče, piráty silnic a politiky, kteří všechen tenhle bordel dopustili.

„Ještě přivez Bandasku, Libora a Frenkýho, jak jsme se domluvili, „ připomene mu při loučení syn.

„Dyť vim,“ opáčí otec a nasedne, „… tak se hoši mějte, a ne že tam zbouchnete ňákou Španělku,“ zavtipkuje rozšafně ještě pootevřeným okénkem Lubošův tatínek, než definitivně odpálí z parkoviště.

„Snad Italku, když jedem do Itálie né…,“ zarazí Holmanovo napomenutí již částečně zklidněného Jaroslava stojícího opodál, kterému tento výrok nažene do rozhozené mysli opět část rozpaků a zmatečných jistot.

„To je snad jedno, copak nemůžou bejt v Itálii Španělky…,“ namítne na to ještě ten milý stařík, ale to už gumuje koly na asfaltu jako závodník a odjíždí opačným směrem, než se nachází Rožmetál.

„Myslíš, že je doveze?“ ptám se Luba, když společně hledíme za vzdalujícím se autem.

„Jedeme za tři hodiny, to stihne, nemůžeš ho jen tak podceňovat, nesmíš zapomenout, že taťka byl dvacet let řidič z povolání, ten už za volantem něco zažil, pár příhod mi i vyprávěl…,“ zcela vážně, a jak se sluší a patří, zastane se svého zploditele potomek.

„Cožéééé,… tvuj fotr se živil řízením aut…?“ zakvičí překvapením Jarda, který kousek od nás také pozorně sledoval Holmanův ztrácející se automobil, a my jsme si ani neuvědomili, že nás může slyšet a i poslouchá.

„No jasně, jezdil náklaďákem u Uranovejch dolů Příbram, byl v Brigádě socialistický práce, ještě má doma odznaky…,“ vysvětlí jankovitému Jaroslavu Luboš, a ten jakoby stávající informaci stále nemohl vstřebat, nervózně přešlapuje sem a tam, pořád si něco brblá, kroutí hlavou a otírá si suché nadočnice.

Luboš ho krátce pozoruje, a pak ve stálém střehu připraven vydat další potvrzené zprávy z otcova života, se ještě povzneseně dotáže: „…Copak, pořád něco nejasnýho,… nebo je to všechno?“

„Ale nic, já jen, že už teď přesně vim, jakej dopad má uranový záření na lidský organismus,“ povzdychne si už pouze Jarda, ale jinak nechá Holmanovo řidičské umění dále bez komentáře.

„Hele, nechte toho a poďte radši na pivo… Máme asi tři hodiny času a támhle v kulturáku točej Gambrinus. Ty tři přece musí trknout, že na ně nebudeme takovou dobu čekat na chodníku,“ a protože mě už nebaví poslouchat ty dva kohouty – hlavní je přece, že jsme živí a zdraví dojeli – zasáhnu mezi ně novou myšlenkou, která nám připomene příjemnější a perspektivnější lidské požitky, jenž na nás čekají, než jsou hádky – těch jsme si doma užili dost…

* * *

„Tři piva a tři rumy matko!“ zahlásí skoro přes půlku hospody obsluze Luboš, hned jak dosedneme k nejbližšímu volnému stolu.

„Co blbneš Lubáku,“ okamžitě ho krotím, „…my jedeme do Itálie, země vyhlášené vkusem stolování a restauračním uměním vůbec, a ty to tady vobjednáváš jako v Rožmetále v bufetu,…… vzpamatuj se, a zkus už aspoň trochu navodit atmosféru dovolené,… nó, vzpomeň si, třeba ve filmu,… písek, pláž , slunce, modrá obloha – polonahý kočky usrkávají z vysokých sklenic aperitiv…,“ pokusím se již v úvodu změnit myšlení kamarádů, abychom se co nejdříve přenesli z toho českého, upachtěného primitivismu do jižní, prokrvené roztančenosti a nepromarnili ze dnů určených na regeneraci ani minutu.

„No jó kurva,… to máš pravdu…,“ mojí inspirující řečí zcela ozářen mi přitaká přítel a svou objednávku v tomto duchu také okamžitě pozmění, „…tak zpět seňorito, dejte nám sem tři pivióne a tři rumiózo, a jestli můžete do vysokejch sklenic a do šampusek s cukrem a citrónem…“

Tlustá stará servírka, která mezi tím došla k našemu stolu, se zasměje pod vousy a řekne: „ To víš, že jo… celá žhavá, siňore,“ a dlouhým houpavým krokem odkvačí zajistit objednávku.

„Ale já to myslel jinak,“ hned jak žena odejde z doslechu , zklamaně, a spíš jen tak pro sebe zakuňkám, velice roztrpčen kamarádovým nedostatečným důvtipem.

„A jáááák?“ však Luboš není ode mne tak vzdálen, aby se nepídil po původním a pravém smyslu mého zušlechťovacího námětu.

„Jako vole, že vobjednáš něco italskýho, prďáckýho, lahodnýho; třeba campari nebo činžáno, nebo ták něco,… že jo?“ snaží se místo mne tentokrát nechápajícímu kamarádovi vysvětlit v tento moment o dost bystřejší Jarda.

„Ahááá – tak příště…,“ konečně se i Lubošovi rozsvítí.

Ale to už paní číšnice vláčí v obyčejných obalech pro pivní verbež nahlášenou rundu. A jako bychom mezi sebou ani o ničem nemluvili, kamarádi se okamžitě jako utržení ze řetězu sápou po rumu a pivu, div že půllitry a tlusté kořalkové hořčičáky nezvrhnou na tu chuděru servírku… Žízeň je žízeň, musím se holt chovat podobně.

„No tak pomalu chlapci, pomalu,… na všechny se dostane…,“ komentuje málem maminkovsky dlouhou službou v oboru už lecčemu přivyklá žena a vkládá do našich pařátů tu bohulibou tekutinu. Potom dál svým neměnným uspávacím tempem pokračuje obsloužit další stůl.

Když svlažíme vyprahlá hrdla pivem, zatlučeme to panákem rumu, odložíme nádobky a z úst každého se ozve ono blažené „ÁÁÁ“, rozhodnu se, že nyní je ten pravý čas, abych obeznámil kamarády s tím, co jsem si už nejméně týden každou noc, když jsem nemohl usnout, jak jsem se těšil, až už vyjedeme do té slunné země západního světa, v hlavě maloval.

„Pánové…,“ začnu obřadně, abych dodal svým slovům patřičnou váhu, „…chci vám říct, že po velkém zvažování jsem si slíbil, že budu celou dovolenou balit jenom hezký a mladý holky…!“

Nic, ticho, žádná reakce – ani ta nejmenší, jak jsem si představoval; pouze civím na střídačku do dvou nechápajících ksichtů. Můj nadšený obličej sleduje dva přihlouplé,… a naopak.

Když už to mlčení je neudržitelné a sám se tedy chci přihlásit o svůj plnoprávný zvukový obdiv, promluví Luboš: „…A co jako?“

„Co jako, co jako,… jako co vy na to?… na ten plán…,“ lehce napovím a stále čekám nadšené posudky mého převratného závazku.

„…A na jakej?“ zopakuje nepochopení Luboš a Jarda se také nechystá svůj obličej přeladit do chytrosti.

„Tupci..!“ povzdychnu si, a už vím, že jim budu muset každou maličkost popsat polopaticky, jako žáčkům v první třídě. „…Hele, těch strašidel, který jsem balil v hospodě nebo na zábavách tady u nás, aby mi netvrdla mícha, mám už dost! Když jsem se vždycky ráno vedle ňáký takový probudil, tak jsem se fakt kolikrát styděl, co je zač. Potom jsem ze samýho špatnýho svědomí doma pomáhal mámě v kuchyni, že si kolikrát chudinka myslela, jestli u mě neobjevili nějakou nevyléčitelnou chorobu, nebo že sem někoho srazil autem… S tim je teď konec! Takhle to prostě už dál nejde. Mám toho pánové, tak akorát dost!

Kdy jindy mám vyzkoušet něco novýho a neopakovatelýho než o prázdninách, v Itálii, u moře a na pláži… Hele, mně už jedno, jestli mi holka dá nebo ne, teď mi postačí, když se s ní budu vodit po pláži za ruku, kecat jí roztomilý blbosti, cicmat se s ní při měsíčku, hlavně když bude krásná, štíhlá, milá a vysoká,…… a aspoň trochu kozatá,“ nadšeně, bez sebemenšího zatajování jim tedy odhalím svůj dlouze připravovaný letní itinerář.

„????????……“

„…Si se díval na Pobřežní hlídku né…,“ jak pružně jsem se svými poetickými vývody vzepjal k výšinám, tak trefně mne Luboš smete k zemi.

„…… Hele vole počkej,… to náhodou není zase až tak blbej nápad, na tom něco možná je…,“ a proti všeobecnému očekávání, se mne kupodivu zastane Jaroslav, což bych si právě o něm, zvláště po té zpětně zákluzové Lubošově ťafce, v životě nepomyslel, „…já už sem vo tom taky přemejšlel,… mně už ty zklamaný manželky a rozvedený paničky taky docela začínají srát,… taky bych potřeboval nějakou změnu, aspoň na chvíli, když je to léto,… ať si ho pořádně užiju, něž pudu zase do fachy…,“ a Jarda ke všemu začne rozvíjet mé počáteční znaky takměř do konkrétních situací, „… a víš co Vendy, právě teď jsem se rozhodnul, že do toho pudu s tebou, a taky chci mladý a hezký, a tímto okamžikem se ze mě stává ten největší romantik pod sluncem a jestli nesbalím tu nejhezčí holku z celýho Bibióne, třebas může bejt poctivá, tak ať už se do smrti nepodívám na žádnou nahou babu – ani v časopise ne,… to ti Vendy – kluci, jak jste tady,… fakt přísahám,“ a Jarda dokončí svou vizi s takovým horečnatým zápalem, že se chvíli bojím, aby některá ta svá předsevzetí nemyslel snad doopravdy.

Jardův citový výlev způsobí, že o ženských se bavíme další asi hodinu. Rozebíráme snad všechny vzorky dívek a žen a porovnáváme jejich exteriéry v závislosti na povaze a milovnickém umění. Někomu se nejvíce líbí vychrtlé brunety, někomu prsaté blondýny, a jsou mezi námi i tací, kteří upřednostňují plnoštíhlé zrzky, jelikož ty prý mají dvojnásobný mindrák, že jsou rezavé a ještě tlusté, tak to chtějí v posteli napravit, a jsou to úplné sexuální dračice.

V tomto příjemném klábosení setrváváme, zatímco nám vousatá servírka pravidelně nosí tři piva a tři rumy, a už nám vůbec nevadí, že to není ani trochu italské pití. Z počtem kolujícího lihu v krvi si vymýšlíme stále romantičtější situace, které hodláme zažít a pořád nádhernější dívky, jež budou jejich aktérkami.

Asi po čtvrté rundě se k mému a Jardovu rozhodnutí, vyvarovat se nekvalitním a pudovým vztahům, přidá i Luboš, a také slibuje, že si bude hledat partnerku nejméně tak hezkou jako Pamela Anderson, a když takovou náhodou najde, tak se jí ani nedotkne a bude jí jenom recitovat Máchův Máj. I přestože počet vypitých destilovaných koktejlů na nás působí, tak tohle Lubošovi při nejlepší vůli už nevěříme.

„Tak to Lubo kecáš, to by si nedokázal,“ vmete mu do očí Jarda.

„To jako si myslíš, že neumím udržet svou vášeň na uzdě?“ ošije se okamžitě napadený.

„Ne – myslim, že neumíš Máchův Máj!“

„Vole! Já mám náhodou básnický střevo, já sem do pátý třídy chodil na recitační soutěže po celým vokrese, abys věděl, a kdyby mě jednou nenačapal člen poroty, jak kouřim na záchodě, moh sem to dotáhnout až na mezinárodní soutěž „Hořící pochodeň“ do Ruska a přivézt si vodtamtuď stříbrnej samovar výměnou za tepláky, jak to dělali druhý…,“ brání se pádnými důkazy proti kamarádově nepodloženému osočení Lubák.

S Jardou se smějeme Lubošově promarněnému dětskému snu i materiálnímu zisku a příjemná atmosféra mezi námi dál pokračuje. Z okna od našeho stolu je krásný výhled na parkoviště, kde se stále rychleji množí rekreanti a je nám tak dobře, že bychom ani nemuseli nikam jezdit. To už ale na shromaždiště přijíždí obrovský, nablýskaný, dvojposchoďový autobus. Je to skutečně kardinální mašina a pro nás, co jsme celý život jezdili rozvrzanýma Karosama, už i cesta bude zážitek.

„Hele, sledujte, ten je có…?“ první upozorním přátele na tu nádheru na kolech.

„Tý vago, paráda,… sedneme si nahoru úplně vepředu nad řidiče, to bude jízda jako v letadle,… a vedle mě si kecne Libor, ten je z vás nejslušnější,“ okamžitě se oddá snění Jaroslav.

„No jó, sakra,“ vzpomenu si, „vždyť my jsme na ty tři málem zapomněli; je to už přes hodinu a voni nikde?“ a Jardova vsuvka o rozmístění osob ve voze mě přinutí, zamyslet se nad osudy zbylých členu výpravy.

„To je jasný, starej Holman to někam napasoval,… před chvíli jsem slyšel houkat hasiče,“ zauvažuje vzápětí na to i Jarda, a možná ještě pod vlivem vlastních zážitků z cesty, ochotně přijde se svou verzí příběhu posádky.

„…No tak vole Járdóó, už toho nech,… ty jedeš jednou s mým fotrem a seš z toho hotovej celej den… Co mám řikat já? Já s nim jezdim odmalička a jsem zvědavej, co by si asi tak dělal, kdyby ses s nim vydal do Německa, kde v životě nebyl, jako já minulej měsíc, a to ještě z károu za autem, který nešli brzdový světla ani blinkry…,“ okřikne věčného sýčka Luboš, aby sem už jednou pro vždy přestal tahat ty své zmanipulované postřehy z jízdy, když není dostatečně psychicky odolný a vytrénovaný, a začal uvažovat trochu reálně.

„To bych se asi posral strachy…,“ poslechne ho bojácný přítel.

… Ale skutečně jsme pana Holmana podceňovali. Netrvá snad ani pět minut, co Luboš rázně utípl naší polemiku nad důvody nepřítomnosti druhé várky cestovatelů, když nejprve uslyšíme takový zvláštní hukot a hned na to i uvidíme, jak za sebou, nezraněni, vejdou rozháraným krokem do hostinského sálu i ony tři avizované osoby.

„No to je dóst, kde sté…?“ vítám je hned za dveřmi, aby nás nemuseli po lokále dlouze vyhledávat.

Nejdříve k nám vykročí Libor, uculuje se, třepe hlavou a mává rukama. Za ním Bandaska. Má ve tváři zase ten výraz největšího hnusu, ale tentokrát se s ním shoduje i barva obličejového potahu. Poslední se šourá Frenky a tlemí se na celé kolo. Směje se, až se zakašlává.

„Hoši, to jste ještě neviděli,“chrlí ze sebe Libor, jak přistoupí k našemu stolu, „…tady Lubošův otec přejel autem jedné babce na Vysoké Peci (to je vesnice) tašky s nákupem, když čekala na zastávce na autobus a měla je položené před sebou na obrubníku, a místo aby se jí omluvil, tak jí ještě vynadal, že síťovky s jídlem nepatří na vozovku… Chudák bábrle se nezmohla na slovo, jenom stála a koukala, a ke konci byla ze všeho tak zkoprnělá, že nám při odjezdu ještě otírala kola od mlíka… Pánové, nás to tak sebralo, že jsme zbytek cesty skoro nepromluvili,“ a poměrně akčním způsobem se nám svěří zážitkem, kterého je ještě pln, a jímž také poměrně dobře osvětlí chování, výraz a obličejové zabarvení členů druhého družstva.

„Vemte židle a sedněte,“ raději vyzvu všechny spěšně ke stolu, aby nedělali v místnosti zbytečně rozruch, a při tom je také ubezpečím, že podobných excesů jsme nebyli ušetřeni ani my,“… a neboj, že nám Holman nepředved něco podobnýho – jen tak mimochodem prosfištěl křižovatkou na červenou…“

Kluci se pomalu uvelebují vedle nás za dubovým stolem a není možné nepřehlédnout, jak dychtí porovnat své postřehy z přesunu s našimi. Nejsem celkem proti, sranda musí být i kdyby na chleba nebylo, když ale mrknu na Luboše, jak se ksichtí, že bude zase někdo pitvat tatínkův nedostatečný řidičský cit pro různá nenadálá silniční úskalí, místo aby se zabýval odpočinkovějšími a morálně volnějšími podněty pro udržení příjemné nálady bez výjimky u každého člena výpravy, raději přehodím výhybku na jinou tématiku.

„…Co ste prosím tě vyváděli s tim pasem, Bandaska drmolil něco o propadnutí?“ vyhrknu tedy na Libora překotně, než mu někdo jiný stačí skočit do řeči s nějakou nemístnou poznámkou.

„To se zeptej tady toho pitomce…,“ odpoví Libor a kývne vedle sebe na Fandu, jenž si právě šteluje židli, aby přesně zapadla pod stolovou desku.

Jenže Frenky neustále v sobě drtí smích a vyvoláním svého jména jeho stádium jenom vystupňuje a zkošatí… Je to přesně takový ten chechot, který i vás nutí smát se, aniž byste věděl proč a kvůli čemu, stačí jen když se na osobu, která tento lidská projev vykonává, podíváte… Nemluvě nejste-li zcela střízliví.

A tak se začneme řehnit také. Řehtáme se, ač k tomu nemáme zjevný důvod a v podstatě jen čekáme, co kloudného z Fandy vyleze, nebo až přestane.

Když už se zdá, že se on, a tím pádem i my, konečně zarazí, najednou Luboš, jenž se nejspíše dovtípí, jakéžto asi skutky z jeho rodinné spřízněnosti nutí Františka do smíchu, řekne: „To je blbec,“ a vypukne to nanovo.

„…Tak Franto, kurva nech už toho!“ snažím se ho napravit, když jeho chlámání nebere konce a má tak špatný vliv na celou společnost, „.radši nám řekni, jak to bylo s tím tvým pasem,… tys ho vůbec neměl, nebos ho měl jen propadlej?“a v závěru výtky nastolím i přívětivější tón.

„…Von vůbec nebliká?“ odfrkne František, když na chvíli zatají dech, a na to se začne znovu dusit smíchy.

Po této vskutku trefné odpovědi si nikdo z nás navzájem nevydží dívat do obličeje, a kdo se pokusí svůj smích nějakým způsobem zadržovat a myslí si, že si tím pomůže, je na tom naopak nejhůř.

Mildovi, jenž si cpe před pusu ruce, vyběhnou z nosu dvě veliké barevné bubliny, a když to spatří Jarda, počne se ukázkově dusit, lapat po dechu, střídavě modrat a červenat a sám se drží za krk, a při tom jako svým sípotem nám ukazuje na přírodní úkaz u nosu kamarádově.

Při takovýchto gradačních podmínkách komického drylu by byl div, kdybychom na sebe neupozornili i okolní sešlost… Tudíž během chvíle se polovina štamgastů směje s námi a druhá půlka, většinou ta, co ještě nedostatečně požila, nás nabádá k pořádku.

A to všechno zavinil svým osobitým vnímáním světa ten nenapravitelný smíšek Fanouš.

František Moučka je z nás nejmladší, a je to klasik. Říkáme mu po americku Fery nebo Frenky, a když ho chce někdo urazit, řekne mu i Kasteláne, protože jeden čas bydlel s rodiči v erárním bytě na Rožmetálském zámku.

Fanda se hodně směje. Sice ne úplně furt, ale hodně… To co se jiným jeví jako tragické a nervy drásající, jemu přichází legrační. Čím víc na něj člověk tlačí, většinou nějaký druh mocenského či donucovacího orgánu, a vyhrožuje mu, co se mu všechno může stát, když neposlechne, jemu to připadá stále více komické a obšírněji a mohutněji se baví. Proto měl Fanda již od mládí problémy s učitelkami, pionýrskými vedoucími a později s učňovskými mistry a vojenskými důstojníky, což mělo samozřejmě vždycky dopad i na jeho společenské zařazení, aniž by to však nějakým způsobem kalilo jeho přímou a nezáludnou povahu. Přitom – nebo právě proto – je František sympatický mladý muž, který je ochoten kdykoli druhému pomoci a pustit se s ním do čehokoli bláznivého, a kdo ho blíže pozná, nemůže si ho neoblíbit.

Jakožto všechno má svůj začátek, musí i bezbřehá veselost dospět k zákonitému konci. V důsledku fyzické vyčerpanosti i těch nejodolnějších bouřliváků se uzavře úsek nelogické směšné korekce a nastane očistění.

Naše skupina je tedy kompletní a po obvodu tabule nás konečně odpočívá konečně všech šest poutníků. Tři opozdilci rychle doobjednávají stejnou kombinaci jakou máme my z předvoje, aby bylo možné pokračovat v rovnocenné pitce, a snaží se nás dohonit i v náladě. Mezi řečí se každý chlubí, jaký alkohol si připravil pro zpříjemnění volných chvil v daleké cizině. Fanda, Luboš a Milda sebou vezou po dvou lahvích Ferneta, já a Libor dvě litrovky starého dobrého Bechera a Jarda ten samý počet vodky.

Vodka je prý nejčistší destilát, po kterém se nejlépe zvrací; přesvědčuje nás majitel tohoto nijak oblíbeného pitiva, když spatří naše tázavé pohledy značící – „co to zase veze za přepálený blevajz bez chuti“.

Proti takovéto argumentaci Fanda okamžitě namítne, že jemu se dobře blije po čemkoli, co má v sobě nad 40 % alkoholu, a je toho víc jak půllitru, a Luboš naopak v opozici proti němu tvrdí, že on se nemůže hezky a příjemně vyzvracet ani po vaječném koňaku o vánocích… Naposledy prý, když si obracel žaludek „na Josefa“, tak mu kolínka od večeře ucpala nos i ústní dutinu, a nebýt tam jedna chladnokrevná dívka druhým rokem studující na sestřičku, která mu prošťouchla krk vařečkou, málem se udusil. A to že bylo po sedmdesáti procentní domácí vínovici se šlupek od ořechů, což by podle Jardovi teorie měl házet šavle o sto šest… Asi to bude čistě individuální.

„Jo, a hoši, že ste mi připomněli, nezapomeňte si vzít sebou aspoň jednu flašku dovnitř do kabiny – ne že si je necháte v báglích, víte přeci, že zavazadla se strkají do velkýho kufru dolu pod podlahu autobusu a potom se k nim po cestě už nikdo nedostane,“ přijde mi na mysl důležitá věc, kterou mi poradil jeden kolega z práce, už protřelý cestovatel, abychom se jí vyvarovali, chceme-li se občerstvovat i během jízdy.

„Ale ne že ty lahve ponesete jen tak v ruce, dejte si je do igelitky, nebo zabalte do papíru, nemusí každý vědět, že chcete nasávat i vevnitř v mašině,“ nabádá po mně všechny Libor, poněvadž je z nás stále nejvíce střízlivý a k tomu i nejlépe vychovaný, a tak mu ještě záleží, jak se kdo bude chovat, a jak nás budou vnímat okolní lidé.

A chce pokračovat i v dalším kárání, když v tom Fanda opět vybuchne v řehot.

„Co se zase lámeš Kasteláne,“ zuří ihned Libor.

„Můžu si to zabalit do hajzlpapíru, já u sebe jiný krycí materiál nemám?“ bublá Fanda.

„Vole!“ sdělí mu Libor jedním slovem, kam jeho dotaz řadí.

„A nestačilo by jenom z těch flašek strhnout etiketu, než nějaký složitý balení?“ navrhne Luboš, protože i jemu se zdá Liborův návrh příliš pracný a zbabělý.

„To si jako myslíš, že když z litrovky Becherovky strhneš název BECHEROVKA, tak nikdo nepozná, co si to neseš za pití do vozu jo…? Pane Bože, ty Luboši přemýšlej…… a ty se Franto už sakra netlem!“ celkem přímočaře, s intelektuální výhodou, vyvrátí Libor všechny námitky proti svému opatření.

A tím by toto rokování o propašování a převozu alkoholického sortimentu mohlo i skončit, a my bychom se začali shánět po nějakém maskovacím papírovém štočku, nebo sešitu nebo novinách na naše lihové zásoby, když nečekaně, téměř do uzavřené konverzace, zasáhne svým radikálním a neohroženým názorem Jaroslav. A všechny tím i překvapí, jelikož v minulosti to nebyl právě ten, kdo v dobách represe nějak velmi hlasitě nesouhlasil s mnoha nesmyslnými příkazy a nařízeními vlády jedné strany, ba spíše je servilně vykonával a některé i radostně plnil.

„To já teda nevim, proč bych měl něco schovávat… Je snad ta demogracie, kterou jsme si poctivě vybojovali, tak si každej může dělat co chce – třeba chlastat v autobuse. Já, abyste teda věděli, svou láhev vodky ponesu pěkně pyšně v ruce, všem na obdiv, a na nikoho brát ohledy nebudu, protože teď ve svobodě a svodný zemi mi všichni už můžou vylízat prdel!“ sdělí nám hrdě, a tím se i postaví do čela odporu proti opatrnickému a bázlivému kamarádu, čímž si okamžitě získá i naše sympatie a uznání.

A Libor, nechtěje se už pouštět do nějakých větších akcí, nad námi nad všemi mávne rukou a především pro sebe si zamumlá: „… Jo, a autobusák tě vyhodí.“

Jelikož ale cosi z této poznámky pronikne k uším mých přiopilých a nabuzených kamarádů, na hlasité zvolání z úst Lubošových: „Cože srabe…?“ se Libor rozhodne ještě naposledy reagovat.

„Víte co, dělejte si co chcete blbečkové, ale až vás řidič už v Brodě vykopne, že porušujete přepravní řád, a vy pojedete tak maximálně do Prčic, tak se potom nedivte a nestěžujte si,“ a tentokrát již nahlas a všem – sice už hodně rezignovaně – předpoví Bagič.

Ano Bagič. Alias Bagoun, neboli Libor Zelenský byl ještě před nějakými čtyřmi lety slušný člověk. Jelikož ale jeho rodiče nebyli v KSČ, a ani nijak jinak se politicky neangažovali, a sám Bagoun dokonce nechodil ani na Prvního máje do průvodu a vymlouval se, že Svátek práce slaví prací, a místo hromadného křepčení a juchání se raději učil nebo si četl, nevzali ho na vysokou školu. A tak milý Libor místo práv nebo filosofické fakulty, kam se hlásil, a což bylo umožněno studovat výhradně dětem komunistických bosů nebo za nehorázné úplatky, nastoupil do práce a po roce musel jít na vojnu. Mezitím se jeho inteligentní a morálně pružnější kamarádi a přátelé rozprchli po světě a po universitách, a Liborovi nezbylo nic jiného, než začít kamarádit s námi… Nevím přesně jestli v tomto pořadí, ale tohle všechno dohromady ho semlelo. V zaměstnání se nic nedělalo – jen se pilo; na vojně o co méně se vytvářelo, o to více se střežilo a k tomu pilo, a když zašel na návštěvu za kamarády, tak jedině do hospody, kde se zase jenom kalilo, nebo výjimečně bavilo, kde sbalit nějakou holku, opít ji a zbavit poctivosti – měla-li tedy ještě nějakou. Občas se ještě u Libora projevovaly takové ty zvláštní záchvaty slušnosti, ale prostředí ve kterém se nacházel mu je prostě nedovolilo dokončit.

Mezi smíchem, kecáním, handrkováním a opakovanými rundami zmizel čas zbývající nám do odjezdu téměř nepovšimnutě.

„Ježišmarjá chlapi, dyť je skoro půl osmý, zacálujem a vypadneme, ať si vůbec máme kam sednout,“ přeruším málem hystericky plynule rozvíjející se rozhovor na téma, zdali rostou ženská prsa i v pokročilém věku, nebo zůstanou celý života taková, jaké vypučela v pubertě, když mi zrak necíleně zabrousí na hodiny nad výčepní stolicí.

Obava všech ze zmeškání tak zásadní cesty patrně zapříčiní, že bez protestů a nejapných poznámek hned dopijeme co zbývá, a docela přehledně a pružně se přihlásíme o placení. Jenom Luboš mi po straně navrhne, abych to tentokrát máznul i za něj, že momentálně nemá u sebe drobné, ale při první příležitosti po návratu v domovinu, bude cálovat za mě zase on.

Vyčkám tedy až vyrovnají své závazky moji předchůdci a vypadnou od stolu, a pak jako poslední plnoštíhlé číšnici řeknu: „Ten zbytek.“ Teoreticky bych mě hradit přibližně dvojnásobek co ostatní, ale kupodivu je konečná cifra víc jak třikrát větší. Ano, to se občas stává při kolektivní účtence, že někdo nahlásí méně konzumace, než ve skutečnosti požil, ale že se této podvodné hry dočkám i tady mezi nejbližšími, skoro bratry, kteří za chvíli zůstanou v daleké cizině závislí jen jeden na druhém, toho bych se nenadál. To tedy pánové přehnali, takovýhle podraz na mě – to si s nimi hned v autobuse vyřídím, ať si nemyslejí, že to jen tak přejdu.

„Hajzlové!“ brouknu si rozpálený jako kamna pro sebe.

„Prosím?“ zeptá se mírně překvapeně servírka nade mnou u otevřené kasírtašky.

„Ne, nic, nic,… to nebylo na vás…,“ omlouvám se kvapem, a nejroztomileji jak umím, pohlédnu na tu korpulentní dámu s ukázkovým zábradlím pod nosem, abych napravil svůj nevhodný přeřek, a účet i s vysokou dyškrécí do posledka vyrovnám.

Konečně opustím sál i já, ještě s myšlenkou zdali vždycky platilo, že osrstěné ženské jsou náruživější než ostatní, jak je nyní všeobecná známost, protože potom by v mládí tato číšnice musela být nejméně praktikující nymfomanka, jelikož při předávání bankovek jsem si všiml, že jí koukají stočené černé chlupy i zpod dekoltu.

Když se dostavím před autobus, všichni kamarádi už mají připravenou svou láhev pitíčka a bágly uloženy v obsažných prostorách mezi koly autobusu. Čekají na mne. Činím to samé.

„…KRRávové, a máte vůbec nějaký nealko na zapití, ať ten pRRotlak nechlastáme syRRovej…?“ zachrčí Milda, když chceme začít nastupovat.

„No jo Miloši,… ty nejsi tak blbej, jak vypadáš. Měli bysme si dovopravdy koupit aspoň vodičku na žízeň nebo rozředění toho alkoholu,… třeba támhle v bufíku,… ale kdo pro to dojde…?“ uznám Mildovi určitou prozřetelnost, ale zároveň si vyžádám rozbor komplikace návrhu, přičemž přehlédnu přátele kolem dokola a skončím svým zrakem u Františka.

„Tady Frenky je bažant,“ pochopí i kamarádi ústy Libora pravidlo, na které se nenápadně odvolávám a s nímž se v mužských kolektivech už od nepaměti tak nějak samo sebou počítá, a na které i nyní sázíme.

„Hele, já tam klidně dojdu, ale né že protože jsem nejmladší, budu pak dělat úplně všechno já…,“ Frenký je této tradice znalý, přesto se trochu příčí.

„Neboj, příště pude zase ten nejlakomější. To bude tady Milda,… viď Bandasko?“ uklidní ho Luboš.

„ČuRRáku!“ opáčí na Lubošovo zařazení ve svém klasickém postoji a shrnuté obličejové mazce Milda, aniž by jinak hnul brvou, nebo zatřásl tělem, či jinak vyjádřil, co se mu právě honí hlavou.

Dohodnuto. Fanda odchází splašit cukrovou vodu a my se tlačíme do dvojposchoďáku. V čele se dere samozřejmě Jarda a samozřejmě nahoru. Dvě místa vepředu u čelního skla jsou již obsazená, ale hned za nimi zůstalo kupodivu za sebou ještě šest sedaček volných. Skládáme se tam. Nejdříve Jarda k oknu, vedle něj Bagič. Za Jardu Milda, u něho zůstává místo pro Františka, a nakonec do posledních dvou prázdných seslí Luboš k oknu a já k uličce. Jen co se uvelebím, zahřmím: „Kterej hajzl nenahlásil všechen chlast, co vyžral,… platil jsem skoro dvě stovky!…… Třeba Jarouši, nevíš náhodou vo tom něco?“

„…Asi ti tam pár čárek přimázla ta neoholená kráska, to se v hospodě stává, když si nedáváš bacha,“ odmlouvá mi s jasně patrným úsměškem v hlase kamarád.

„Že sis nedával bacha ty, když seš tak chytrej,“ vykviknu dost nesmyslně, zato stále naštvaně, „…a co třeba ty Libi, ty vo tom taky nemáš páru?“ a přejdu ve vyšetřování raději na serióznějšího kamaráda, když usoudím, že od prvního se asi jen tak nic uspokojivého nedozvím, že ten se mými problémy zabývat nebude.

„Vendý,… nebuť jako malej Venca,… jakoby ti nabylo jasný, že už to nikdy nezjistíš a z nikoho nic nevypáčíš. Přeci sám dobře víš, jak to vždycky chodí, když se chlastá na společný účet. Měl si prostě smůlu, smiř se s tím, příště holt musíš být rychlejší,“ sdělí mi Libor stručně a jasně prostou a nepřikrášlenou pravdu, kterou konec konců znám, jenom si ji z ješitných důvodů nechci připustit.

Ač je mi pořád líto těch dvou zbytečně zmarnělých stoveček, Mildy a Feryho se ptát už nehodlám, u nich si dost dobře dovedu představit, kam by mne rovnou poslali – ty by mi jako Libor zdaleka nic nevysvětlovali. Nezbývá mi než uznat, že dvě kila jsou nenávratně fuč.

A že to tak chodilo vždycky? Jak bych se nepamatoval. Vždyť to není vůbec tak dlouho, kdy jsem já i s částí této party pravidelně docházel po skončení mistrovského utkání okresní soutěže v kopané do jedné z místních Rožmetálských hospod, kde si mužstvo nechávalo rezervovat jeden malý salónek na oslavu vítězství, nebo naopak spláchnutí prohry, jemuž se říkalo „Kravín“. Nikdo nevěděl, proč se té cimře tak zove, každopádně podle chování hostů název seděl a rychle zlidověl. No a tam po zápase vždy zasedlo nějakých dvacet, pětadvacet lidí; hráči, náhradníci, funkcionáři, fanoušci, někdy i fanynky, z nichž se často po půlnoci stávaly milenky – a číšníci, aby se nezdržovali a kšeft jim běžel, psali útratu na jeden společný lístek. A potom při placení, jak kdo odcházel, nahlásil kolik čeho měl a vypil, číšník to odškrtal, a dotyčný se odebral domů, nebo za další zábavou, a bylo-li to v neděli a utkání se zvláště vydařilo a sezení se protáhlo, nezřídka kdy i do práce.

Za celé dva roky, co jsem se poctivě zúčastňoval těchto seansí, se nestalo, aby na posledního plátce zbylo méně útraty, než byla jeho skutečná reálná konzumace. Na mě samotného, ještě když jsem byl ucho a nevěděl oč běží, vybylo onehdy patnáct piv, šest rumů, půl kila tlačenky, dvoje Petry a šestery sirky. Stokrát jsem zapřísahal vrchního, že jsem s ohledem na moji tělesnou schránku ani tolik sníst a vypít nemohl, a že jsem zapřísáhlý nekuřák, a proto ani zápalky, že nepotřebuji – ale nic nebylo platno. „Nezájem, buď to zatáhneš, nebo zavolám esenbáky a eště řeknu kuchařovi, aby ti rozbil držku,“ byla vrchního závěrečná formule, co vyslechl všechny mé nářky a prosby, a pokud vím, nikdy nezůstal, jako v mém případě, dluh neumořen. Asi by to tak chodilo pořád, a vždycky by nějaký nejmladší nebo nejopilejší naletěl, kdyby těsně po revoluci hospodu i vrchního nezavřeli.

Frenky zatím za námi přihopsal s celým kartonem dvoulitrového Tonicu v obsahu šesti plastových lahví. Než každému přidělí jeho díl, rozhlížím se kolem sebe po nových spolucestujících, cože to za lidi s námi pojede. Hmm,… samé manželské páry s dětmi, nebo obstarožní dámy, co mají už hodně po sezóně a chtějící si na stará kolena ještě užít svobodného pohybu – nevypadá to zrovna na školu manekýnek, takže se cestou asi budeme muset zabavit sami a na to pravé dobrodružství přece jenom počkat až do Itálie.

Kamarád dokoná výdej a jen co se usadí, rovnou se chopí otvírání svého litru Ferneta, a podpořen sebeuspokojením a vzletnou náladou z dobře vykonané práce, při tom haleká: „Itáliééé, olé, olé, Itálié…“

Hnedle už přiloží flašku k ústům, když si uvědomí, že by bylo také záhodno, jak se sluší a patří na slušně vychované lidi, nejdříve nabídnout alkohol nejbližším sousedům i na druhé straně uličky, aby se stejná radost rozlila i jejími těly a nová přátelství mohla začít fungovat. Nikdo však nechce, a těm dvěma dvanáctiletým výrostkům přímo naproti mně to zakáží rodiče. Asi je ještě brzy na nějaké bližší kontakty. Fanda nemá povahu, aby se urazil, jen obrací svou pozornost už čistě na své známé.

„Tak jedéém kluci, od předu…,“ křikne mezi nás a podá Fernajze Jardovi.

„Votevři ještě Tonic, ať to mám čím zalejt,“ nakáže Jára ještě vyzyvateli, než se ujme podávaného vzorku, a pak teprve polkne doušek z vrchovaté karafy. „Fůůůj,… to je teplý…,“ vyprskne ale vzápětí, jak se mu přepustí tekutina přes hrtan, „… pošli se honem taky to nealko,“ a žádá kamaráda o další službičku. Ten mu vyhoví a on do sebe nedočkavě chrstne i druhou část drinku. Jenže vyprskne znovu. „Blééé,… ty vole, to je eště teplejší,“ a kření se skoro ještě více než při prvním doušku. My se mu smějeme.

„Co se divíš Filosofe, je léto, tak jaký to má bejt?“ hýčká ho mezi řehtáním naoko soucitně Luboš.

Jenže Jardovi tím nepříjemnou chuť v ústech nezmění, a tak se šklebit nepřestává.

Nám ostatním jeho grimasy naopak připadají zajímavé a srandovní, však jen do té doby, než předá Jarouš tanky s oběma tekutinami dalšímu se slovy: „Tak na, teď se ukaž ty, a pěkně bez švindlování, plnej lok jako já…,“

Rázem ztvrdne úsměv na tvářích i těm největším posměváčkům, jelikož si logickými pochody odvodíme, že dříve či později čeká tato zkouška chuťových žláz na každého.

Druhý na řadě Bagič už také třímá v rukou oba zásobníky, avšak nijak zvlášť se nehrne k vypití své dávky a jakoby stále váhá.

„Tak co jééé…?“ všimne si toho Jarda a zvedne hlas.

„Není ještě brzo se zpražit, vždyť jsme ani nevyjeli a už máme parádní základ z hospody,… abychom nepřepálili začátek a neztropili nějaké pohoršení?“ kolísá nad správností volby Libor a bere do úvahy bezpečnost těla i duše, a opět se v něm ozývá ta zpropadená slušnost.

„…Hele Bagiči, nedělej zase vlny a koukej chmelit, nebo až mě to kopne, nableju ti na záda a ne do uličky, jak sem původně předpokládal!“ oznámí mu František hlasem, který nesnese odporu, aby jeho dilema mělo v rozhodování, zda pít či nepít, snadnější volbu.

Na to už Libor ani necekne a okamžitě si přihne. Lok Ferneta a rychle lok Tonicu, aby to vzal jedním vrzem. Tento způsob požití mu přesto nezabrání také v házení odporných obličejů a gorilých úsměvů jako předešlí lihostrůjce.

Lahve pak postupují od jednoho k druhému a vždy způsobí u konzumenta hnus a u ostatních radost a veselí, až se dostanou jako ke koncovému píči, ke mně. Nu, co naplat, musím se i já položit do pracovního zápřahu.

Po vzoru Bagiče, rychle loknu destilátu a šupem ho zaliji nealkoholickým nápojem, div že stačím vyměnit láhve u úst. Je to fakt sajrajt. Teplotu to má jako čaj, chutná to jako omastek a na trávicí orgán to působí jako prsty v krku. Také mám co dělat, abych ji hned hezky z čerstva nevrhnul.

Rekreanti místo aby dřepěli na svých flecích, různě pořád proudí sem a tam, něco stále hledají a rovnají si, a nejen mne tím znervózňují. Protože po absolvování prvního kola koštu na tom není nikdo z nás nějak speciálně žaludečně dobře a potřebovali bychom kolem sebe především klid a ne nějaký frmol. A tak – aby zatlačil rozbouřené trávicí šťávy – někdo se rychle nadechuje a vydechuje, jakoby měl snad rodit, jiný se snaží nahnat co nejvíce slin z jícnu dolů do přívodové trubice a je u něj slyšet ono známé „luk, luk, luk…“ jak dělá jazykem o patro, a další prostě sedí s hlavou zvrácenou dozadu přes sedadlo, aby nic nepatřičného nemělo šanci dostat se ven.

Horší v tuhle chvíli je, že obě láhve, skleněná i plastová, zůstaly u mne, a já je musím udržovat ve vertikální poloze, což je: za prvé – nepohodlné, a za druhé – mi brání manipulovat dlaněmi pro případné nečekané esteticko-kynetické postihy vzešlé z mého stavu, nebo popřípadě i zakrývání následků tímto stavem způsobilé. I z těchto důvodů by bylo pro mě záhodno, se zásob co nejrychleji zbavit… Na to, abych je poslal na začátek a my jeli druhé kolo, je ještě moc brzo, to chápu; je nutné vymyslet něco jiného, progresivnějšího, reálnějšího.

Nabídnout někomu cizímu, to tu již sice bylo, ale když mne zrovna nic lepšího v tom časovém presu nenapadá.

Znovu se rozhlédnu po celém vrchním patře autobusu, zdali přeci jenom František někoho nepřehlédl, nebo na poslední chvíli nepřistoupil někdo už na první pohled sympatický, vstřícný všem povyražením, se sklonem k alkoholismu. Vezmu to od zadu. Támhle rodinka s dětmi… to nic; vedle postarší manželský pár,… pán se zdá docela roztomilý a je na něm znát, že si i rád přihne, ale ona již od prvního pohledu vypadá jako prvotřídní hysterka, která by byla schopná mu udělat scénu před celým autobusem,… tak to také ne; ne, támhle také nic,… jakbysmet,… ne, ne, ne,… nikde nic.

Zkaleným zrakem přejdu všechny lidi až k našim sedačkám a všude nula od nuly pojde. Vedle mne se snad už ani nemá cenu dívat, tam přeci od začátku seděli ti výrostci, co furt někam odbíhali, prudili, překáželi, míchali se mezi dospělé a odmlouvali rodičům, kteří na ně pořvávali. Přesto mi zrak setrvačným pohybem blýskne i tam… Ale co to??? Místo neukázněných dítek, kde se vzaly tu se vzaly, culí se na mne dva dámské obličeje. Jak to, že jsem si jich dříve nevšiml? Že by v tom věčném courání výletníků, přicházení nových a odcházení starých na cigáro, se sem tato dvě děvčata na poslední chvíli nějakým zvláštním způsobem posunula?

Abych se přesvědčil, že je to skutečnost a ne nějaké vidiny z chlastu a horka, ještě dvakrát ztěžka zamrkám a opět zaostřím… A vskutku, je to tak. Ti malí parchanti, co se tu pošťuchovali, sedí způsobně o pár seslí vzadu a místo nich jsou zde dvě pravé, nefalšované ženské. Nechám chvíli pracovat mozkové závity a celkem lehce usoudím, že si nezbedná dítka stáhli rodiče k sobě, aby byla blíže jejich autoritě, a do volných míst se vyměnily, nebo na poslední chvíli dostavily, ony dvě dámy. Ještě zkontroluji, zdali nesedí blízko jejich manželé nebo nějaký druh přítelíčků, kterým by nebylo pochuti, aby se již od začátku zájezdu jejich polovičky družily s nějakými úlisnými samozvanci,… ale ne, je to v pořádku, nic podobného v jejich okolí neshledám. Není tedy již žádných překážek, abych nešel na věc.

„…Ahój dámy, nechcete si se mnou cvaknout?“ optám se bez vytáček a při tom nenápadně loktem šťouchnu do Luboše, který připitoměle čumí z okna, aby si začal všímat, co jsem objevil a co dělám.

„No jasně fešáku…,“ vypískne okamžitě ta krajní, až mě ta rychlost souhlasu skoro zarazí.

Luboš, který už také zaměřil dané objekty, se najednou jako politý živou vodou ihned zapojí do rozbíhajícího rozhovoru. „Jedete taky do Itálie?“ oslní inteligentní otázkou,

„Ne asi, když sedíme v tomhle autobusu, tak si to štrádujem nejspíš do Kamejka…,“ odpoví mu pro změnu ta druhá a obě se rozhihňají.

A řehní se tím okázalým pubertálním smíchem, aby bylo vidět jak jsou frivolní, exaltované a devótní, čímž na sebe stáhnou pozornost i našich zbylých kamarádů. O další zábavu máme postaráno.

Cílenými a zkušenostmi prověřenými otázkami zakrátko zjistíme, že jsou to sestry; jedna je rozvedená, druhá říká, že manžel je blbec, a cestují skutečně samy bez řádného doprovodu do Itálie. Nezbývá, než si je ještě pořádně prolustrovat a proklepnout fyzicky.

Starší ze sester se jmenuje Iva, je jí čtyřiatřicet a má pětatřicet nadváhu. Samozřejmě kilogramů. Asi by to byla docela hezká holka, ale ta kila navíc jí dělají všechno takové zaoblené a naducané. Umocněno ještě tím účesem ala „ovečka“ a expresivním zmalováním, připomíná, víc než co jiné, přerostlého andělíčka, co visí nad oltářem u nás kostele.

Ta druhá se jmenuje Olina, je o tři roky mladší a má pětadvacet navíc. Ale ta má svou kiláž rozdělenu po těle nějak jinak než její sestra. Tak zvláštně, že z některých pohledů a úhlů, by se skoro mohlo zdát, že je i hubená. Ne jako její lůní předchůdkyně, jenž je obalena svou tlouškou souměrně a pravidelně po celém obvodu a kyprá je ať se díváte zprava, zleva, zhora či zdola. Olča má obličej hezký, pravidelně kulatý, bez tuku a sebemenších znaků nadváhy, ruce a nohy jsou vcelku také ucházející, ale nad stehny to začíná. Velikananánská prdel, jenž ústí do narvaného břicha, co společně připomínají nafouklou duši od vétřiesky přilepenou okolo pánve, která pak zase přechází v docela fakt úzký, skoro bych řekl vosí – teda aspoň v poměru k tomu břichu se to zdá – pas, a nad ním se zase klenou dvě monumentální, po celém hrudníku rozlitá prsa. Jsou to tak velké kozy, že když se s dotyčnou osobou, která tyto ukázkové balony vlastní, bavíte, váš zrak samovolně, jako magnetem, stále přitahují, a vy se zaboha nemůžete této ženě dívat do očí.

„…Tak co bude s tím Fernajzem, dáš nám napít, nebo ho budeš jenom porát objímat?“ frajerky se optá Olina, když první seznamovací ťukes proběhne a konverzace pomalu začne váznout.

No jo, my tady plácáme kraviny a na ten předmět, který nás vlastně seznámil, bych málem zapomněl.

„No jasně, dyť jsem vám ho nabídnul né,… ale bacha, je hrozně teplej, a na zapití mám jenom Tonic , a taky teplej,“ varuji je ještě pro jistotu.

„…Hlavně, že nejseš teplej ty,“ odsekne Olina pohotově a společně se sestrou se opět rozchichotají.

K jejich pubescentnímu smíchu se přidají i moji nesolidární kamarádi.

Tak jó – holky jsou docela vtipné – přiznám si. Podám jim Fernet, ale plasťák Tonicu již odmítnou.

„Tu teplou břečku si nech, máme vlastní zásoby,“ řekne na to starší sestra, ponoří se někam dolů a zpod sedačky vytáhne velkou cestovní kabelu, položí si ji na klín a rozepne ji.

Chci také něco směšného dodat, aby holky věděly, že i já jídal vtipnou kaši, když ale spatřím obsah zavazadla, jenom mi sklapne čelist a pouze zírám a polykám naprázdno. Tyto dvě dámy ve své krabičce poslední záchrany mají snad každičkou položku z potřeb člověka dvacátého století. Mírný záchvěv překvapení zahlédnu dokonce i v Lubošově flegmatické tváři, jelikož to nejnutnější, co si vzaly ženy sebou do autobusu, Luboš pravděpodobně nenashromáždil za celý svůj dospělý život.

Společně si ochromeně prohlížíme ten zmenšený sklad smíšeného zboží spojený s parfumérií a mě osobně docela pobaví, že kromě spodního prádla a hygienických potřeb si děvčata vzala na cestu i vlasový přeliv a osvěžovač vzduchu na záchod.

Na co však bez výjimky všichni valíme bulvy nejvíc, je přihrádka vymezující dobrou polovinu zavazadla, plná alkoholu… A ne jednoho, hned několik druhů, i když samozřejmě v minimalizovaném cestovním balení. Holky vezou sebou kromě toho základního, jako je Fernet a Becherovka, navíc hopsinku, Myslivce a zelenou, pak dokonce dva druhy nějakých koňaků, a k tomu ještě čistý líh a ředidlo. Vedle tvrdého alkoholu je položen jakýsi přenosný mrazící box, v němž po otevření lze shlédnout ještě několik plechovek piva, pár lahví pravého vývozního třetinkového Plzeňského prazdroje, a to vše obložené ledovými nealkoholickými nápoji v plastových i hliníkových obalech. Přecházejí nám oči.

Co nám přijde ale už navýsost nenormální, je, že každý kousek prádla, spreje či lahvičky, mé v kabele přesně své jediné možné, milimetrově přidělené místo, kam jenom a právě zapadne, a přeházet to, posunout nebo vyměnit, porušila by se přirozená logika a kontinuita skladu, a už by to nikdo nikdy v životě do tohoto vymezeného prostoru nesložil… A nám žádný svatý nevysvětlí, jak to tam ty ženské mohly všechno naskládat ani teď.

Děvčata přijmou z mých rukou Ferneta, vyjmou z ledničky ledovou Coca-Colu, napijí se jednoho i druhého, moji láhev mi vrátí, a aniž by někomu z nás nabídly svůj nachlazený sortiment, zase ho zpátky puntičkářsky uloží.

Zatím co já stále nemohu vydýchat ten absolutní pořádek v příručním zavazadle, moji přátelé se dohadují zcela o něčem jiném… Podle nenápadných postrků, nadzvedávání obočí, pokyvování hlavou a zavlažování rtů jazykem, je zřejmé, že je zaujal chlast. Uvažují a kují plány, zdali by se nenašla cestička, která by je přivedla místo chlemtání zteplalých, vlastních, průměrných destilátů a tekutin, k možnosti ochutnání nebo dokonce celému požití vybraného, exkluzivního, ošetřeného zboží.

Pro tento účel, jak nám velí zažitá praxe, je nejlepší a nejsnadnější aplikovat na majitele, jenž takové lákavé předměty drží – a zvláště je-li to osoba ženského pohlaví – vtíravou slušnost, hraný obdiv, sexuální zájem a duševní porozumění. Také není od věci stát se po tu dobu zábavným a veselým společníkem. To žádného mladého muže, a k tomu ještě vychovaného v socialismu za všeobecného nedostatku čehokoli – a především kvality všeho druhu zboží samé – nikdo moc nemusí učit.

Tím pádem dokud bude brašna dívek napraná žádanou lihovou látkou, dá se celkem jednoduše předpovědět, kudy se program naší party bude ubírat.

* * *

Několik dobře mířených slov a lichotek do ženské osobnosti, z počáteční investicí nemnohého nekvalitního lihového produktu, a během slabé půlhodinky kolem nás proběhne alkoholová smršť, jenž se vůči nám nestaví finančně vůbec náročně. Z obou žen jsme vydyndali, co jme chtěli, zároveň díky společným přípitkům jsme i je přivedli na naši rozpoznávací úroveň, sblížili jsme se, a ještě si přikrmili svou vlastní opici. Směrem k nám neoddiskutovatelný úspěch. Pro nezávislého pozorovatele se však může jevit výsledek této degustační vichřice jako katastrofální, ač my se cítíme v neskonale nejlepší náladě od té doby, kdy jsme poprvé zasedli do Holmanova auta.

Je půl deváté, autobus pro mírné zpoždění ještě nevyjel a Fanda už sedí v uličce mezi oběma tábory a vyřvává své oblíbené: „Olé, olé, Itáliéééé, Itálié…“ Libor s Jardou jsou na sedačce v sobě zaklesnuti, držejí se kolem ramen, čela mají opřená o sebe, a zpívají známou odrhovačku „Kdyby byl Baborov, co jsou Vodňany, dal bych ti hubiček na obě strany…“. Milda, s rukama nad hlavou, když se hlavní zpěváci na chvíli ztiší, nebo než naberou dech, se jim do zpěvu mísí donekonečna opakovaným refrénem písně „My máme chaloupku v Blatné, ale je nám pRRd platné…“ a vždycky když tento kousek dopěje, začne se sám hystericky smát, a pak jako přeskakující deska znovu v tom samém pokračuje. No a já s Lubošem spočíváme ve velmi družném rozhovoru s oběma rozvernými děvčaty. Předháníme se, kdo řekne lepší fór a sestry jsou tak parádně lízlé, že se smějí úplně všemu, co plácáme a na oplátku se nám, v podstatě neznámým, se vším svěřují.

Ony samozřejmě netuší, že nás ty jejich kecy moc nezajímají, ale že máme srandu z toho, jak jsou namazané, popřípadě doufáme, že se otevřou více i materiálně, a dají nám okusit z dalších utajeným nápojových produktů.

Jenže, aby jim nic nepřišlo divné, musíme stále upíjet i my. A tak je jenom otázka času, kdy ani náš organismus nevydrží stálý přísun destilátu, a jak to v těchto případech chodí, přestane se kontrolovat a funkce omámených poznávacích orgánů převezmou orgány zcela jiné, odolnější, bohužel i primitivnější. Zkrátka náš prvotní záměr – řekl bych čistě someliérský a objevitelský – se v důsledku opilství rychle mění na pouhopouhý rozmnožovací a ukájecí. Jak zní stará známá mužská pravda: když se chlap naleje, přestane přemejšlet mozkem a začne myslet trenýrkama.

A přesně tohle se děje i mě s Lubošem… Tím pádem z toho tlustého anděla, co mi Ivča ještě před půl hodinou připomínala, se jako mávnutím proutku stává sympatická boubelka a z jejího odulého ksichtu je rázem roztomile zakulacená tvářička. Také můj přirozený stud je tatam, a i když bych Ivušce teď dokázal říci na rovinu o cokoli z její tašky, raději jí natvrdo říkám, jak se mi líbí a jak mne rajcují její oblé tvary. Té to samozřejmě, jako každé ženě, dělá dobře, a tak mi obratem sděluje, že ani já ji nenechávám chladnou.

Luboš vedle mě je s druhou naondulovanou kráskou ještě dál. Drží Olinu přes uličku za ruku, neustále jí čumí na prsa a na její oprávněné výtky vůči mužům; že jim jde stejně jenom o jedno, a žádný nemůže zcela pochopit citlivou ženskou duši, soucitně přikyvuje a vytrvale jí ubezpečuje, že on takový není. Zároveň té rozhárané ženě ale také pořád nabízí zbytek teplého Ferneta, jenž už nikdo jiný nechce dobrovolně pít, se slovy: „…Tak si dej, aspoň se ti uleví.“

Mezi tím vším se autobus konečně dá do pohybu. Možná bychom si toho, zaujati svými záležitostmi, ani nevšimli, kdyby k nám nahoru nevstoupila sličná průvodkyně a nechystala se pronést uvítací řeč.

„Milí dovolenkáři,“ začne děvče hned po výstupu schodištěm deklamovat, „chci Vás všechny jménem…,“ a dál se nedostane. Jako cizí předmět v mraveništi na sebe okamžitě strhne veškerou pozornost horní šalupy, zvláště pak bujaré skupinky uprostřed veselící se napříč teritoriem.

„…Čabáás kotě, poď se s námi napít,“ huláká na ní Fanda už vleže z uličky, poté co jí zahlédne.

„JežišmaRRjá nazdááRR kRRáskó,… vožeRR se RRadši se mnou, tyhle kRRávové nic nevydRRžééj…,“ také Miloš, vyloženě v dobrém rozmaru, zve hostesku mezi nás.

… A následně vypukne v celém horním patře autobusu zmatek, který se promění v stupňující ryk. Totiž kompletně celý náš veselící se kroužek – ženy nevyjímaje – začne průvodkyni vítat hlasitým hlaholem volně přecházející ve smích, ke kterému se kupodivu připojí i valná část do té doby k našemu chování kritických a odtažitých lidí.

Konsternovaná slečna, jenž v žádném případě nečekala tak otevřenou, nesolidární a vulgarizující reakci, co se probere z hlavního šoku, zděšeně vykřikne a normálně zdrhne zpět do přízemí, což vzbudí další, téměř už nekontrolovaný, nával vískání a rachotu.

Především moji přátelé z toho mají obrovskou zábavu, jelikož teď se válí v uličce kromě Frenkýho také Milda, Jára a Olina. Jo dělat průvodkyni na mezinárodních tazích není lehké zaměstnání a kdo si myslí, že se bez práce podívá po světě a ještě za to dostane zaplaceno, ten se šeredně mýlí a brzy narazí. Slabé povahy záhy poznají, že by jim bylo lépe někde v malé kanceláři při donášce kafí svému šéfovi – ale to již bývá většinou pozdě.

Když se za několik minut celé patro, i s námi, uklidní, Jarda, který se vrátil z podlahy zpět do své sedačky, mrkne z okna a vyřkne názor, jenž s ním všichni v týmu veskrze sdílíme: „…Pánové, vyjeli jsme z města, myslim, že by se to chtělo vychcat,… jdu shánět hajzl, prej v takovejdlech mašinách bejvaj.“

Skoro beze slov se do jednoho zvedneme a ve štrůdlu, jako nějaká stonožka, cupitáme za přítelem do přízemí hledat toaletu. Dole nám nedělá problémy ji rychle nalézt, a také do ní bez váhání ten čelní vstoupí a zbytek se ukázněně rozloží za dveře. Jelikož stojím až na chvostu, mám dost času,než na mne přijde řada, rozhlížet se kolem sebe. Mohu si tak všimnout průvodkyně, která skoro plačky vysvětluje cosi řidiči, přičemž dramaticky mává rukama a ukazuje na podlahu. Několik vteřin na to se rozezvučí autobusem v privátním rozhlase po drátě zpráva.

„Žádáme cestující, aby se chovali po dobu jízdy slušně, neváleli se po zemi a neuráželi zaměstnance cestovní kanceláře. To platí především pro tu partičku mladej frajírků nahoře. Děkuji.!… Ehm, ehm,… dále bych vám chtěl sdělit několik základních pokynů na cestu, které je nutné bezpodmínečně dodržovat…! Měla vás informovat tady slečna průvodkyně, ale protože je momentálně indipo… ehm, ehm,…… inspido…… prostě se jí udělalo blbě, musím tak učinit za ní já…… Hmmmm,… tak tedy za prvé. Během přepravy budeme stavět přibližně každé dvě, tři hodiny, a proto používejte záchod opravdu,… zdůrazňuji opravdu – jen v nejnutnějších případech. Nádrž, která je položena pod WC, má omezenou kapacitu a nedá se během jízdy vyprazdňovat. Tak ještě jednou připomínám,… pánové a dámy,… toaletu jen v nejnutnějších případech,… na to pozor! Domluveno? Děkuji. Za druhé žádám všechny, aby……,“ a i řidič, jak byl pěkně hlasově rozjetý, skončí ve svém proslovu v tom nejlepším, podobně jako jeho kolegyně průvodkyně před chvílí. V dobře začaté instruktáži ho při nádechu mezi slovy totiž vyruší tlumený, dunivý, vibrující řev, jež přehluší všechny zvuky vůkol.

Jelikož i další cestující poslušně v tichosti naslouchali řidičovým slovům, i oni zůstanou rázem zkoprnělí, nevěda co se děje, čeho je tento zvuk předzvěstí. Šofér pečlivě chvilinku špicuje uši, dokonce dá i nohu z plynu, aby už tak tichý motor šel ještě tišeji, a pak vycvičenými smysly neomylně rekognoskuje, odkud toto podivné troubení vychází. Celé osazenstvo autobusu, jako jeden muž, vnímá šoférův pátravý pohled a čeká na jaké části vozu se zastaví. A když se tak stane, následují ho všichni přítomní i v jeho odhalení… Ano ten kravál vychází ze suchého záchodu. Tím pulsujícím místem je kabinka WC, na kterou, a tím pádem i na klátící se postavy za ní, zůstanou civět komplet všichni příslušníci vozidla. Nastává časově neohraničený, jakoby mimogalaktický okamžik pravdy.

Jenže v této mrazivé chvilce, když ještě není nic rozhodnuto, a než kdokoliv stačí odevzdat veřejnosti svůj komentář, jako naschvál do potichlého vozidla vystoupí ze záchodového separé Jarda, a nevěda, že přesně na toto místo jsou zaměřena všechna smyslová čidla každého z cestujících, napůl ještě ohluchlý z toho dávení, oznámí svým nejbližším kamarádům: „… Pánové, právě jsem se pozvracel…!“

Potom dvakrát polkne naprázdno, aby nahonil trochu slin na suché patro, a ještě doplní, „…jo, a prosim vás, v tý nádrži bylo ňák málo vody, nebo co, a nestačilo to na pořádný spláchnutí, tak až budete chcát, chčíte na stěny toho hajzlu, aby si potom někdo jako nestěžoval, kdyby tam něco nepatřičnýho zahlíd,… znáte jaký sou lidi. Jo? Tak dík.“

… Je zajímavé, že v následujících pěti minutách tajfun těch nejsprostších a nejhrubších nadávek vychází z úst žen, do kterých by to podle pěstěného zevnějšku a výstavního oblečení nikdo ani netipoval. Řidič, jenž rázem zapomněl na svůj proslov, i na to, že mu zůstal zapnutý mikrofon před ústy, se zmůže na jediné slovo: „…PRASATA…!“ jež se i výstižně rozběhne éterem.

Tento výraz největšího hnusu však formanský chlapík pronese viditelně zklamaně – ne výhružně nebo naštvaně – a počínaje tímto okamžikem se ponoří do několikahodinového ticha a přestane s kýmkoli komunikovat a k čemukoli se vyjadřovat. Možná by se to mohlo někomu zdát od tak zkušeného přepravce slabošské a kapitulační, ale popravdě asi udělá to nejlepší, co může, jelikož soustředěné řízení je to nejrozumnější, čím v těchto těžkých chvílích osádce autobusu nejvíce prospěje.

Ne tak však moji drazí přátelé. Střízlivý člověk by se zastyděl a zalezl někam do kouta, aby nebyl slušným lidem na očích, dokud se na tu ostudu nezapomene, jenže u nás nastane pravý opak. Mezi mými druhy a obyvateli přízemí se rozproudí čirá debata.

Roztomile namazaná Ivka, která se jako jediná žena naší akce zúčastnila, vysvětluje svalnatému čtyřicátníkovi, k nelibosti jeho vedle sedící již mírně uvadající manželky, že opravdu neumí nasměřovat svůj čůrek na určené místo ve stěně pisoáru, tudíž ani nemůže uposlechnout Jardovi výzvy, i kdyby sebevíc chtěla.

Jarda se zase hádá s vysokou ohyzdou neurčitého věku těsně za kabinkou, že bramborovou kaši, jenž před chvíli na záchodě znovu vrátil na svět, není na klozetu podobné barvy téměř vidět, tak neví, proč ona z toho dělá tragédii, nadává mu a uráží ho.

Částečně opilý Bagič, kterého opět chytil záchvat slušnosti, se vysoké žirafě neustále za Jaroslava omlouvá větou: „Promiňte vysoká paní, slibuji, že až bude kamarád příště zvracet, dohlédnu, aby blil do pevného obalu…,“ a pak ji i odprošuje, aby z této klukovské šlamastiky nic nedělala a nikomu to nehlásila. Když však afektovaná žirávka nebere v potaz žádnou z upřímných Liborových přísah a vysvětlení, a dál vyhrožuje komu všemu, a na jaká místa, si půjde stěžovat, nevydrží to již ani on, a pošle jí jednoduše do prdele. Na můj význačný údiv a seriozní dotaz, kam se podělo jeho vybrané chování, mi stejně prostě odpoví: „…Tam, kam se poděl té slepici rozum.“

Nejméně komunikativní ze všech je Luboš. Stojí uprostřed hloučku žen, výrazy úsporně, ale velmi trefně a s nadhledem, odráží verbální výpady vůči němu, jakoby podobné kousky zažíval denně a ony se mu již zcela omrzely, a při tom jejich jedovatým zrakům ještě nastavuje pózy svého těla, které porůznu mění a střídá. Jednou stojí jako Pepek námořník se zkříženými pažemi na prsou, poté si dá ruce do pasu a točí se v bocích co by valašský ogar, a nakonec třeba dělá zápasníka, jež slaví vítězství zaťatými bicepsy na úrovni hlavy, téměř stejně jako slavný boxer Rocky Balboa,

Doposud nejvýraznější z nás František Moučka se hned po tom převratném kamarádově sdělení před kabinkou smíchy odkutálí do stínu asi tři metry od nás, mysleje si nejspíš, že tam bude mít větší klid, aby si mohl rvát hubu a užívat si nerušeně estrády. Ale to se šeredně přepočítá… Narazí tam totiž na abnormálně prudérní a agresivní šedesátnici, pravděpodobně, jak už to bývá, nějakou bývalou funkcionářku ze Svazu žen, a ta ho za stálého pokřikování „dobytku, dobytku,“ píchá deštníkem do slabin a mlátí přes lýtka a vyčítá mu alarmující a úchylné chování, jakoby snad bylo něco nepřirozeného na tom, vyprázdnit si žaludek když je vám špatně, ausgerechnet kdyby to udělal on.

Jediný, kdo z nastalého zmatku profituje je Milda. Bez zájmu veřejnosti a v hluku ztrácejícím se v prostoru, mizí na toaletě a tam poklidně blije podobně jako jeho soudruh před ním, ale jeho si již nikdo nevšímá ani nenapadá, a toto krákoravé přidušené dávení se jen včleňuje do koloritu zvuků čile diskutujícího kolektivu dálkového autobusu, putujícího směr Itálie.

Jak rychle rozruch nastal, tak rychle i utichl. Přes protesty i předhazované překážky jsme nakonec všichni vykonali potřebu a nalezli se ve zdraví a pořádku zpět v prvním patře. Jak se kdo na záchodě choval, svědčili už jen zkrvavené oči některých účastníků.

* * *

Stejně jako před tím opačným směrem, kráčím i teď poslední úzkou chodbičkou ke svému místu, když ještě před sebou postrkuji tlustý zadek Františkův, jenž se stále natřásá pod záchvaty střídavého řechtání, a doufám, že si zde na svém propachtovaném kousku molitanu konečně trochu odpočinu od předešlých bouřlivých chvil. Než se usadím, vzhlédnu ještě do ubíhající krajiny za okny, protože jsem nějak ztratil ponětí, kde že se to vlastně nacházíme a jakou štreku jsme již urazili. Podle vysokých sýpek na obilí poznám Milín. Páni, my jsme patnáct minut a deset kilometrů od Příbrami a už tolik ostudy… Kdyby to mělo pokračovat takovým tempem, nevím, nevím, kde bychom se po dvanáctihodinové cestě ocitli. Nejspíš někde na pranýři. Ještě více rozčarován se chci posadit ve svou pohovku, ale co to, tam už není místo, někdo tam sedí…? Luboš!

„Co děláš vole, šoupni se,“ rozmrzele ho upozorním.

„Hele Vendy, nechceš si přesednout…?“ odvětí kamarád a podívá se na mne bezelstným pohledem.

„Cožé…? A kám,… a próč vůbec…?“ a toto neobvyklé přáním mě přivede náležitě do rozpaků.

„Hele, ulož se támhle naproti, k Ivě,… já si tady potřebuju ještě něco zařídit,“ neurčitě naznačí.

Teprve teď se důsledně kouknu vedle parťáka, a i přes počínající šero spatřím, jak se na mne odtud stydlivě culí roztoužená mahagonová hlavinka Olinky… Sakra, ten Luboš fakt neztrácí čas – brouknu si pro sebe, avšak nemaje jiné možnosti, otočím se na patě, jak mi kamarádova prosba velí, a zacílím svůj zájem přiděleným směrem. Tělesně se ještě urovnám před mou novou sedačkou a lehkým poklepem na rameno osoby, která se zde rozvaluje, na sebe upozorním a požádám o místo: „…Em, ehm,… promiň, prej si mám sednout sem.“

„Nazdáár Vášó,… tak jen pojď, pojď,… tady za mne,… tam je to útulnější,“ přivítá mne Iva s pocitem, že jsem zde již delší dobu očekáván, a při tom mě sjede od rozkroku až k hlavě tak vilným pohledem, že ve mně okamžitě hrkne, a začnu tušit blížící se komplikace.

„No nazdar…,“ vypadne mi z úst samovolně, jelikož, ač předtím jsem hovořil jinak a jen tak z legrace vychvaloval Ivinu vizáž a rostlost, nikdy v životě by mne nenapadlo, že může dojít od slov k činům, a k tomu ještě tak vbrzku… A teď si nejsem vůbec jist, že již jsem pod tou kulturní úrovní, aby mé rozpoznávací senzory přešly některé nedostatky, nebo naopak přebytky, na těle partnerky, a já dostál všem závazkům se stejnou vervou, s jakou jsem je vyhlašoval.

Pud sebezáchovy začne sám od sebe fungovat, a když mne Iva chytne za ruku, vyjde mi z hrdla poslední výkřik: „…Ježišmarjá klucí,… nechcete si někdo vlízt tady vedle Ivy…?“

Neobvyklá nabídka vyvolá veselí u oslovených, než však stačí třeba jediný z pléna na můj návrh reagovat, zapiští Ivuška přísným hláskem: „Ne, ne, ne,… nic,… zustaňte všichni kde jste,… jen pojď ty Vašíku, na tebe já čekám,“ a škubne mi rukou, až zalétnu do sedadla, jako přitažený gumou katapultu. Co mi tedy zbývá,… než podřídit se hrubé síle a vyhovět všem rozmařilostem, co budou na mě kladeny… Nakonec zavinil jsem si to sám, kdybych tolik nekecal…

Aby nebyl můj zážitek tak krutý, zbytkem svých seriozních sil se rozhodnu, že bude pro mne nejvhodnější, konzumaci alkoholu ještě více navýšit a tím i zastínit poslední okénka jasné mysli. Chlapci, kteří se otřepali od dolní předzáchodové roztržky, opět rukou Františkovou právě začnou načínat novou láhev ze svých zásob, tentokráte Becherovky, a do písně „Cesta má přede mnou v dáli mizí, každičký kout v srdci mém zabolí…“ jí nechají kolovat po spřátelených osobách. Příležitost je nasnadě.

„Kasteláne, pošli tu flašku taky sem, tady maj lidi taky žízeň..,“ hlásím se o trochu pozornosti, jelikož nápoj putoval zatím jen po druhé straně vozidla, jakoby chtěl někdo nás dva z Ivankou z požívání vyřadit.

Fanda zaregistruje mé úpěnlivé zvolání, chvilku ostří zrak mým směrem, a pak prohlásí: „…No vidíš, jak ti to tam sluší, a tys ten flek nabízel jiným,… možná bude škoda měnit se zase nazpátek,“ jen jako mimochodem podotkne, ale litr Becherovky si pro sebe z kruhu vymámí, a ten mi pak i pošle.

„Taky už to nikdo měnit nebude,… my jsme se tak dohodli napořád,“ ofrní se Ivuška nad jeho pochyby, ještě než si stačím prvně loknout, a potom se na mne těsněji navalí.

„Jo tak to promiň, to já nevěděl,… a Luboš s tím souhlasí?“ přitaká jí Fanouš nejvážnějším obličejem, jaký dokáže, ač hlas se mu chvěje a koutky úst mu cukají jako zachycení háčkem nepozorného rybáře, a chce si tuto změnu ověřit u druhé strany.

Jenže jakmile zacílí pozornost na tu část vozu, kde má přebývat přítel Luboš, okamžitě vyprskne, začne se dusit a padá na čtyři do své oblíbené soudky. Všechny pohledy, jenž takto na sebe nabalí, ihned ale oběma ukazováky posílá na křesla, kde před chvíli bylo i moje místo.

Tam, téměř už neidentifikovatelní, v stále hlubší tmě, se zmítají ve víru vášně dvě těla. Luboš sedí obkročmo na klíně Oliny, nohama jí objímá nad obtloustlou prdelí a oba se eskalovaně líbají, že by si z toho kdejaký film pro dospělé, mohl brát inspiraci. Za okamžik Olina, jako ta lépe nastavená a vidoucí, zaznamená, že všechny oči v rozptylu dvou metrů, jsou upřeny na ně dva, trochu se poleká, propustí partnera ze svého objetí, upraví si rozvrkočenou čupřinu a nakvašeně praví: „ Co čumíte pitomci,… to jste ještě neviděli dva lidi, který se maj rádi?“

Luboš využije chvilkové pauzy a těžce se vydýchává.

V rachotu osvobozujícího smíchu, jenž po této erotické vložce vypukne u všech mužských diváků, se ke mne Ivka nakloní, a ztišeně, jako to, co nemá být určeno cizím uším, mi vyčítavě zašeptá: „…No vidíš, a ty si se ještě ani nerozhoupal.“

Polykám další a další doušky z láhve Bechera. Frekvenci mezi nimi pořád zkracuji. Destilovaný líh v nápoji na mne stále tvrději působí, což si také přeji, a již pomalu nejsem sto vnímat čas, osoby ani řeč v okolí. Jakoby z dálky ke mně doléhá halalí a zpěv kamarádů, do kterého se už nesnažím zapojovat… Chci zůstat ve svém imaginárním světě, který je mi vstřícný, milý a plní všechny mé tajné tužby a přání. Jenom se mi zdá, že mám v sedačce méně a méně místa. Skoro už nemohu volně dýchat

* * *

Autobus si to štrykuje po asfaltové silnici – pro mě neznámo kam – a já nametený jak zákon káže, objímám ženštinu vedle mne sedící a šeptám jí do ouška zamilované verše, které mne samy od sebe v tuto chvíli napadají: „Růžičko má nejdražší,/ ukaž mi své závaží,/ které tíží tvoji hruď,/ dotykem mou vášeň vzbuď…/“

Milovanou bytost něžně hladím po těle a promile alkoholu v krvi způsobuje, že mne to i docela baví. Jenom kdyby mi žaludek nevyváděl takové přemety. Má fantazie pracuje na plné obrátky a právě si představuji, že vedle mě sedí Eva Vejmělková a já se snažím podle toho i tak chovat a mluvit: „Snad protože jsi ze zámku,/ snad pro tvůj šampón z heřmánku,/ dřív než budeš vdaná,/ chtěl bych ti do džbánku,/ pro pivo chodit k Beránku,/ má píšťalko ufoukaná…/“

„…Ach Vašíku, ty jsi tak romantickej, takhle se mnou ještě nikdo v životě nemluvil,“ jihne mi v náručí stokilový kolos.

Nenechám se rozptylovat tlusťochovým žvatláním ve vyvolaném vzrušení a obě ruce dál jezdí po rozlehlém těle. Velká tma a vypité destiláty pro mě úplně stírají rozdíly mezi Ivou a Evou. Právě se má pravá ruka boří do velkého pevného ňadra a tvrdě ho masíruje, abychom si oba co nejvíce užili.

„Vejš, vejš, vejš,“ vzdychá mi diva nesmyslná slova do ucha.

Nedbám toho a s plnou vervou ve své práci pokračuji.

Jenže znovu: „… Vejš, vejš…!“

„Co furt sakra vejš?“ trochu nakvašeně se táži, rozloben, že mě pořád někdo ruší v mém dokonalém prožitku.

„No ruku…!“

Pořádně se rozhlédnu, což není ve tmě a ve stísněném prostoru nijak lehké, kde celou dobu pracovala má paže, a opravdu… Místo zduřeného prsa jsem všechen čas poctivě hnětl velkou pneumatiku špeku na břiše…!?

„Kurva, kdo se v tom má vyznat…?“ nahlas vykřiknu v rozrušení.

Mezi krkem a stydkou kostí Ivíka se totiž nachází pět, možná i šest, sádelnatých obručí, nerozeznatelných podle velikosti a tvrdosti od sebe.

Ivča se kupodivu neurazí, vezme mou končetinu a sama si ji přiloží na to pravé místo. Já se uklidním a s nezměněným elánem pokračuji dál ve výkonu, tam kde jsem přestal.

Když mě počnou chytat křeče do dlaně, přidám ještě několik dalších osvědčených sexuálních fint vypozorovaných v českých filmech na českých hercích. Zvláště žužlání ucha mi jde. Ovšem jen do té doby, než kousnu do bižuterní náušnice a rozdrtím část emajlového ornamentu, který pak musím nenápadně vyplivovat za sedačku.

I když nastalé chvilky mi nejsou nijak nepříjemné, přes všechno snažení se začne dostavovat fyzická i mentální únava mého energetického fondu, jelikož žádná z jeho kapacit není nevyčerpatelná. Uvelebím se v měkkých obláčcích partnerčina těla a v hlavě mi běží scéna z filmu „Fontána pre Zuzana“, jak se krásná Eva Vejmělková svléká na hausbótu za zády svého chlapce a ukazuje mu ty své mladé, velké dudy… Jako tenkrát – když jsem ten muzikál z kamarády prvně viděl a chtěli jsme všichni kluci být na hercovo místě – tak i teď po něčem takovém prahnu. Společně s Vašo Patejdlem si potichu zpívám: „Ak něsi moja, potom něviem čia si, máš peknů tvár a hrozně dobré vlasy, za tisíc dotykou, postačí jediný, skůzme byť obaja, vinný aj bez viny… óó… óó… óó,“

… Ticho,… tma,… nevím,…… že by už,……… spánek?…

PRVNÍ DEN

Lehké světlo mne šimrá do víček. I v hlavě se mi pomalu rozlévá pocit vědomí. Asi se probouzím. Už to bude pravda. Teď je ještě třeba otevřít oči.

Plujeme tiše po krásné dálnici a podle haťmatilky na silničních ukazatelích kolem cesty poznávám, že se již nacházíme na území Itálie. Ježišmarjá my jsme profrčeli dvoje hranice a nikdo neměl potřebu mě o tom aspoň poreferovat. To jsou kurva změny, a my dobytkové ožralí si toho ani nevážíme a všechno prochrápeme, jako by to byla samozřejmá věc, že se může přejíždět ze státu do státu, jako z vesnice do vesnice… A to ještě není ani dva roky, kdy jsem přes Socialistický svaz mládeže cestoval skupinovým vozidlem do NDR, a na hranicích nás půl dne šacovali, že jsme ani nestihli návštěvu muzea Karla Marxe, kvůli které jsme tam v podstatě jeli, a nikomu to tenkrát nepřišlo divné, a žádný se ani nevzpouzel a nenadával. Už jenom pro ten volný pohyb je dobře, že to Komančové po těch letech konečně vzdali.

Moji mladí přátelé zatím ještě tvrdě hnípají. Fanda – jak jinak – na podlaze objímá prázdnou láhev Becherovky, jako nejmilejšího plyšáka na spaní; Bagič s Jardou vepředu si navzájem leží na stehnech, aby co nejvíce využili přiděleného prostoru k natažení; Bandaska si zase ulevuje zvrácenou hlavou za opěradlo – má při tom otevřenou pusu dokořán a hrozně chroptí – a Luboš leží na klíně Olinky, ta má přes něj hozená prsa jako dvě duchny a na nich si hoví sama. Lubo je dost zpocený, ale to se není čemu divit, když má kolem sebe takovou izolaci.

A já? Co vlastně dělám já? Nic tak převratného, přesto sám sebe tím moc netěším. Držím přerostlého anděla v náručí, ten mi v ní blaženě vrní a objetí mi opětuje. Já debil, co jsem to přes noc zase vyváděl, kdybych si sakra aspoň všechno pamatoval, jenže já ne – to jsou jen střípky. Musím se nějak nenápadně přeptat. První co ale udělám, je, že se dostanu z tohoto prekérního držení, a to pokud možno střelhbitě. Začnu pomalu, p o m a l o n k u uvolňovat stisk a tělo naklánět ze šikmé polohy. Když budu mít štěstí, třeba procitne Iva normálně opřená o mé rámě a pomyslí si, že se jí tam jen tak hlava únavou sesunula. Vždyť byla také pěkně nacucaná, a neříkej mi, že akorát ona si bude všechno pamatovat.

Nejspíš ale přeci jenom nejsem dost opatrný, udělám prudší pohyb a Ivík se probouzí.

„…Ahoj šlavíčku, ťak jak ši še vyšpinkal, ti ši mi včela uplně ušnul,“ šišlavě, jako by mluvila s malým děckem, když se trochu zorientuje, mi ihned vyčte.

Ják slavíčku,… to jsem sakra musel včera kecat pěkný hovadiny, kde zas vzala krucinál slavíčka – marně přemýšlím. Teď už se bezohledně vyprostím z její náruče, a aby to vypadalo přirozeně, chystám se i něco mluvit… Bohužel mě nenapadne nic rozumnějšího, než abych se zeptal: „A jak si se vyspala ty…,“ a ještě blbec familiersky dodám, „…holčičko?“ Takže místo abych se bavil o obecných věcech a odvedl pozornost k něčemu jinému, než je náš vztah, ještě Ivě nahraji, aby dál rozpitvávala mé noční poklesky.

„Ale to víš, že pěkně, když si mi tak líbezně zpíval, tak jsem se nemohla vyspat jinak než pěkně do růžova, jenom škoda, že ty si tak rychle vytuh.“

Takže já jsem se ke všemu ještě v noci kravil – no ťébůh, co se všechno nedozvím.

„Já že sem zpíval? To ani nevim,…… vždyť já zpívat ani neumim, prosim tě…?“ táži se udiveně partnerky, poněvadž stále považuji tuto informaci za dost nevěrohodnou, jelikož i ve škole mi dávali jedničku ze zpěvu jenom proto, aby mi nekazili vysvědčení – tak že bych tak najednou začal své talentové obrození právě zde, to se mi nechce věřit.

„No jasně, a jak krásně, broukal si mi do ucha písničky z filmu ‚Fontána pre Zuzanu‘ a pořád si mi říkal, že ‚všeci nám móžu závidieť, vravia, že lásky dávno niet‘; potom ještě, že ‚cestičkou vo vlasoch príděš mi v ústrety‘, nebo tam někam, že přídeš, a nakonec prý ‚ako je možné, aby si miloval aj němožné dievča…‘, tomu jsem sice moc neporozuměla, jak si to myslel, ale jinak ti šla ta slovenština moc hezky.“

Tak dost! Už se radši na nic ptát nebudu; no jestli jsem byl takhle navalený, že se mi scény z filmu mísily s realitou, tak to vypadá na malé noční prožití delirium tremens.

„Hele Ivčo, já musim na záchod, šoupni se kousek, abych prošel,“ raději rychle prohlásím, abych se dostal z téhle pasti a trochu se protáhl a srovnal myšlenky mého dalšího postupu v této záležitosti.

Mířím po schodech dolů, ale hned v podlaží se mi vybaví ten včerejší exces u záchodu, a tak se rozhodnu, že se k oné budce vůbec nebudu nepřibližovat, abych nevyvolal zase nějaké emoce, a jenom se projdu dolní uličkou… Moč ještě nějaký čásek udržím, bude lepší, když počkám, až řidič zastaví někde v přírodě.

Dole se také dívám, kolik je hodin… Hmm – skoro sedm, to by jeden nevěřil, jak rychle běží čas, když člověk o sobě neví.

V přízemí vozidla jsou již všichni vzhůru a čilí. Když se tak prosmýkám kolem nich, okamžitě každý ve mně pozná toho opilce ze včerejška a já, poněvadž jsem střízlivý, se stydím, klopím zraky a několikrát na každou stranu zdravím: „Dobrý den, dobrý den…“

Nikdo mi neodpovídá a půlka lidí se i odvrací. Jedna stařenka si za mnou dokonce odplivne. Už se zde nezdržuji a spěchám nahoru. Tady mí druzi zatím také probděli. Vidím zmačkané tváře, kruhy pod očima, strhané ksichty. Žádný si mne nic moc nevšímá, jeden osobně má dost starostí sám se sebou. Mezi všemi ovšem na první pohled vyniká Jarda, který má slepené vlasy a celý obličej i s kšticí hozený doleva, když i oční bulvy jsou mu vidět jen z poloviny… Také pohled na Olinu bez mejkapu, je trošku zarážející, zdá se najednou nějak starší a stále více podobná své sestře a dokonce je možné rozpoznat rašící knírek a úzké kotlety. Určitě si je vědoma svého zjevu po ránu, protože si masíruje tvář několika krémy najednou a při tom si maluje oči a hubu. Nechce se mi už vracet k Ivě, a tak má přetažená hlava počne zdařile improvizovat: „…Hele Olino, poď si zase přesednout, já si potřebuju připravit věci.“

Olina ani Luboš kupodivu ni slůvkem neprotestují, a už vůbec se nepozastavují nad tím, že žádné věci nemám, a poslušně se přehodí… Asi si potřebují od sebe také odpočinout.

„Tak jaký to bylo…?“ optám se Luba, jen co dosednu na své staré místo.

Luboš chvilku mlčí, pokyvuje, špulí rty, a pak jen krátce prozradí: „To víš,… ty dudy.“

Chápavě se zasměji a při shlédnutí jeho celkově neutěšeného stavu se ještě starostlivě dotáži: „…A jak je ti jinak?“

„Nemůžu dejchat, svrbí mě jazyk a potřeboval bych se na některých místech umejt a podrbat,“ odvětí tiše a na znamení, že konverzace skončila, odvrátí svůj skelný pohled do běžící krajiny. Konečně mluvit se nechce nikomu. Celé první patro dálkového vozidla tiše sedí a čučí.

* * *

Dalších několik kilometrů se nic neděje. Odpočíváme, nebavíme se, oddychujeme. Každý z naší partičky má plnou hlavu včerejších událostí, zpytuje svědomí a potichu si líže

rány. Do jakéž takéž aktivity nás dostanou až první cedule s nápisem BIBIONE.

Jak se číslovka kilometrovníku na ukazateli tohoto letoviska zmenšuje, vlévá se i do nás míza života a my začínáme pomalu fungovat, jak se na výletníky téměř před cílem své cesty sluší a patří. A co za sebou necháme velké nápisy na poutačích z obou stran dálnice, kde nás vítá toto středisko samo, zase už předeme plní síly a optimismu, jako po osmihodinové regenerační proceduře v lázních Bohdaneč.

Vše co spatříme, je pro nás nové, zábavné, osvěžující. Těsně před přímořským městečkem, jako nějaká slavobrána, se rozkládá rozlehlé pole plné rozkvetlých dvoumetrových slunečnic. Když po silnici, jež vede jeho středem, do něj vklouzneme, připadáme si jako bychom vstupovali do nějakého obrazu van Gogha, jak nás bijí barvy do očí. Za touto květinovou zahradou se pak nachází už samotné město Bibione. Autobus zpomaluje na povolenou rychlost 50km/h a vjíždí do něj.

Bílé krychle budov, restaurací a ubytoven lemují rovné, na sebe kolmé ulice a celé to působí dojmem, že všechno zde vystavěl architekt podle nějakého pravítka nebo na obrovské šachovnici. Volná místa mezi domy jsou zaplněna nádhernými parky s umě sestřihanými kosodřevinami a anglickým trávníkem, a i okolo cest a chodníků se vine vzrostlé jižní rostlinstvo. Na takto vyrýsovaných silnicích se všude prohánějí západní bouráky s otevřenou střechou, jaké jsem třeba já do té doby viděl pouze na fotkách v různých na černo k nám dovážených magazínech, z nichž jsem si, ještě jako dítě, vzácné typy značek pro jejich nezvyklost a krásu vystřihoval a lepil do sešitu.

Od moře je už cítit slaný vzduch a vůbec na všechno kolem nás je takový zvláštní prosvětlený pohled. Předměty, vegetace a dokonce i lidé se tu zdají být jasnější, třpytivější nebo jásavější, jako by byli vybarveni nějakými hutnějšími barvami než ve středozemí. Prostě zelené listy stromů jsou víc a razantněji zelené než u nás doma, modrá obloha je nějak pomněnkově modřejší než ta naše, a i ten černý asfalt je syrově černý, a ne napůl šedivý, jak ho známe z domoviny my… Prostě koukáme a kocháme se.

Dvojposchoďák několikrát zatočí ulicemi, projede dvě, tři světelné křižovatky, a již zastaví na velkém parkovišti uprostřed města. Rekreanti se počnou zdvihat se svých míst, tahat svá příruční zavazadla spod sedaček a cpát se ven z vozidla. My fikaně čekáme až se všichni prorvou úzkou uličkou, po schodech a vchodovými dveřmi, a pak teprve v klidu a v pohodě vystoupíme také.

Venku se nepleteme mezi většinu zmatkujících lidí, ale děláme si vlastní hlouček v závětří. Než si stačíme rozmyslet, co dál, Fanda si počne okázalými pohyby nasazovat veliké, kulaté černé brýle, jež doposud skrýval bůhví kde, a hned na to si i z náprsní kapsičky vytáhne tlustý, dlouhý doutník a vrazí si ho do úst. Asi chce vypadat světácky, ale připomíná spíš přerostlou mouchu i z přísavkou.

„…Pánové, tak to všechno utrhování vod huby poslední tři měsíce, stálo za to…,“ zahlásí, co se párkrát z hluboka nadýchne mořského povětří, zapálí si a několikrát ztěžka, ale požitkářsky zabafá.

„Kdes ho vzal…? Dej mi taky,“ žadoní ihned Luboš.

„Ňáký hovno, ten sem si poctivě koupil, z toho se nedává, a vůbec kdo ví, jaký máš nemoci, koho všeho si olizoval, eště bych moh od tebe něco chytit…,“ Fanda kategoricky odmítne přítelův požadavek, jelikož se mezi námi stále drží pravidlo, že k věcem koupeným je vřelejší vztah než k předmětům rozkradeným v socialistickém vlastnictví.

Luboš to také chápe, neškorpí se a již více nenaléhá.

„Ty kRRávo, to je smRRad…,“ špulí se Milda, když Fanda přechází kolem sem a tam, a schválně vyfukuje velké oblaky kouře. Začíná ho bavit, že je středem pozornosti, a už nejen kamarádů, ale i dalších dovolenkářů.

Předvádí se dál. Rozmáchlými gesty pokuřuje, vykračuje si podél autobusu legrační chůzí, pravděpodobně mající připomínat taneční pohyb Johna Travolty z filmu Pomáda, a každého na potkání zdraví slovy: „Háj, háj,“ jak asi slyšel někde v televizi. Nejspíše se rozhodl napodobovat tvrdého Američana – ale v sepraném džínovém oblečku od Vietnamců se mu to moc nedaří.

Když má Fery vykouřeno asi půlku té dýmovnice, přestane ho to bavit a usoudí, že je čas na změnu. Obrátí se proto směrem k hlavnímu bulváru, zasprintuje doprostřed něho, tam zvedne ruce nad hlavu, několikrát se pomalu otočí dokola, a pak zařve: „Kornůto, mafiáno, špagetýno,… čao, čao, čao…“

V tu chvíli ruch na hlavní třídě rázem ustane. Korzující lidé se zastaví, šokovaní návštěvníci v obchodech a restauracích přestanou nakupovat a jíst, a všichni civí na toho pitomce uprostřed ulice, který vypadá jako kreslená postavička z Dysneyho filmu, co to tam huláká. Fanda v černých brýlích a s odzbrojujícím úsměvem vymršťuje své otylé tělo do výšky, pěstí bije do vzduchu a při tom šťastně vykřikuje: „Jo, jo, jó…“

Když mu dojdou síly a přestane tam vyvádět jako kozel před připuštěním, opět udělá výkrut kolem své osy, ukloní se všem, zamává a začne divákům ukazovat na rozlučku na prstech obou rukou parohy.

Obyvatelstvo přímořského italského městečka, které právě bylo svědkem tohoto podivného úkazu, je tím nad jiné zaraženo. Nikdo najednou neví, co má dělat a jak se zachovat… Je to cílená provokace nebo nějaká legrácka? Každá hlavička ze stovky přihlížejících poctivě přemýšlí – tudíž je na místě činu zatím klid… Zatím. Avšak i vteřiny na úsudek končí. Slova i gesta, jimiž se kamarád prezentoval, mají mezinárodní význam, proto náhodný turista i domácí rodák aspoň trochu rozumí a chápe, a tak následná mela vypukne téměř v jednu vteřinu. Totiž nastalou situaci řeší každý jeden člověk podle své národní povahy, výchovy a temperamentu.

Mladí snědí Italové to považují za největší urážku své osoby, a jak jim káže divoká jižanská krev, chystají se Františka lynčovat. Jejich starší kolegové příšerně nadávají a hrozí náhodně sebranými předměty i holýma rukama.

U německých soukmenovců je vidět nejdříve jakási panika, protože se stala příhoda, která určitě nebyla v jejich zcela perfektně vedeném rozpisu letošní dovolené, a oni teď nevědí, jak s ní naložit a co si počít… Pak přeci jenom jejich Vůdce,… pardon, vlastně vedoucí, zavelí a Germáni se samovolně začnou seskupovat v jeden bojový šik na obranu svých hodnot, zásad a proti zesměšnění.

A Češi…? No ti, jak je jim dáno tradicí, historickými zkušenostmi a naturelem, se řechtají, až se za břicha popadají. Však jen do té doby, než se začnou ostatní lidé po nich otáčet, aby zjistili jejich identitu. To potom se hned nenápadně ztrácejí z ohniska dění a cupitají do tmavých koutů – kdyby se jich někdo náhodou zeptal, co viděli a proč tak vyvádějí – aby mohli říci, že nic nevědí, za nic nemohou, nikde nebyli a nemají na to žádný názor.

„Dojděte do prdele někdo pro toho kreténa…!“ křičí ke všemu do té mely vyplašená průvodkyně z autobusu, která také, skoro jako celý náš zájezd, Františkovu extempore přihlížela – asi aby nikdo potom náhodou nemohl vézt k zodpovědnosti ji.

„Dojdi si tam sama, to neni naše práce,“ směje se jí Jaroslav.

„Ale je to váš kamarád, tak vaše povinnost je, aby zde nevyvolával incidenty, za které by mohla být popotahována celá naše cestovní kancelář, jinak budu vyžadovat plnou náhradu na vás všech, to si pište holenkové…“ vříská dál hosteska.

„Pane Bože to je dorota…,“ i celkem chápavému Liborovi připadá jednání průvodkyně neadekvátní situaci, a tak se nezdrží svého názoru na její chování.

„Kdo je u tebe dorota…?“ neomylně zaslechne potrefená osoba, ač kamarádovo hodnocení nebylo příliš hlasité, „tak to si vypiješ, to nahlásím na ústředí a z toho se jen tak nevyvlíkneš chlapečku,… to si piš, že se setkáme u soudu a zůstane ti záznam v osobních materiálech na pěknou dobu…,“ obrací průvodkyně ihned svou zlobu a hysterické výpady k našemu nejhodnějšího kamarádu, jako kdyby tušila, že ten jediný je schopen se jejich výhružek bát a něco si z vyčinění takovéhle figury ještě dělat.

Bagič se také téměř okamžitě zarazí, poněvadž nebyl vůbec připraven, že jeho polotichá věta vyvolá tak běsnící reakci, a rychle se začne omlouvat: „…Ježišmarjá promiňte slečno, já to tak nemyslel, to jste mě asi špatně pochopila…,“ a jeho radost, veselí a volnost je natota v čudu a do mysli se mu krade najednou strach, obavy a starosti.

„Nezájem, tím si u mě skončil!“ dorazí ho princezna.

Libor byl v rodině vychován, kromě jiného, také k respektu k autoritám, navíc celá komunistická výchova vedla k neustále připosranosti před úřadama, a tak se nelze divit, že to toho dobráka na moment rozhodilo. Fakt měl Libor chvíli nahnáno, aby nemusel za nějakou klukovinu z mládí několik dalších roků života pykat a někde v zastrčené komůrce strádat. Ale jsme tady my, jeho nejlepší kamarádi, co nepochází už z tak vzdělaných a kultivovaných rodin – na nás se výchova tolik nepodepsala, my ho podržíme… Necháváme Františka Františkem, ten si z průseru jistě pomůže sám, a vydáme se obhajovat a bránit svého slušného přítele.

„Jasně, že si dorota, tak tady moc nevyskakuj a nechtěj, aby sme si šli stěžovat my… Celou cestu chlastá, cukruje s řidičem a rozptyluje ho, co kdyby naboural he,… to by se pak vykrucovala dámička, že za to nemohla, že jó,… známe takový ptáčky vymlouváčky,… a vo co se má starat, se nestará, žádný informace nám nepodá a eště tady bude řádným občanům, který si řádně zaplatili zájezd, vyhrožovat nějakým soudama?… tak to se koukej holčičko srovnat, nebo tě tady rozcupujeme jako peřinu na vyhození…,“ z kamenným obličejem bez zadrhnutí na ni vychrlí první zastánce Luboš.

„…Navíc tady chodí jako baronka, přitom vypadá jako hokyně, prdel má jako valach a kozy žádný…,“ přihodí rychle Jarda další polénko do ohně, aby mu nikdo nevzal slinu, nebo aby zkoprnělá průvodkyně náhodou nestačila odpovědět.

… Jeden dovolenkář, nezávislý pozorovatel, stojící hned vedle zasažené holčiny, jemuž náš rozhovor nemohl uniknout, se tak rozchechtá, že tluče rukou do autobusu, ukazuje na hostesku a neustále mezi vzlyky řehotu opakuje: „…To sedí, to sedí…“ Ustane, až když ho manželka okřikne.

Úplně konsternovaná dívčina, která si viditelně zakládá na své vychrtlé postavě, takže Jarda ťal do živého, se nezmůže na slovo a jenom lapá po dechu. Pak se otočí do pléna a hledá od kohosi podporu. Té se jí samozřejmě od nikoho nedostává. Když se obrátí nazpět k nám, stojí nás všech pět v řadě proti ní a pevně se jí dívá do očí. Nikdo se neusmívá, navíc Milda svůj normální výraz hnusu v obličeji, ještě o nějaký ten stupeň umocňuje.

„To, to, to… to je nebetyčná dr… dr… drzost…,“ vypadne z průvodkyně po dost dlouhé době, když už si myslíme, že snad pukne, jak je nafouklá.

„DRRž hubu ty kRRáávo!“ odvětí jí pomalu a zřetelně Milda a zvlášť si nechává záležet na svém zvonivém „eRR“.

Průvodkyně zavrávorá, nadechne se, vztáhne k nám obě ruce, jakoby chtěla něco vyvěštit a……… rozbrečí se. My si navzájem blahopřejeme. Sokyně odchází s hlavou vklíněnou do dlaní někam hluboko do nitra autobusu.

Mezitím k nám dobíhá z místa předešlého střetu Frenky. Naše seskupení, zabráno novým případem, si ani nevšimlo, že předchozí pouliční konfrontace je již zdárně ukončena, a že pravděpodobně k žádnému násilí nedošlo. Chvíli nám není jasné, jak ten vroucí stohlavý kotel dokázal kamarád tak rychle zpacifikovat, ale když vidíme jeho růžolící tvář a na ní rozzářený, abnormálně naivní úsměv pod nesednoucími poškrábanými brýlemi, které už před deseti lety vyšly z módy, ihned pochopíme, že ani temperamentní italští hoši či němečtí plavovlasí Nibelungové idioty nebijí. Ani se tedy nevyptáváme na průběh celého střetu, kterého nám nebylo možno dosledovat do konce, a naopak Františkovi jeden přes druhého sdělíme, o co svým zdržením přišel. Fanda upřímně lituje, že se této slovní potyčky nemohl zúčastnit, ale na druhou stranu uznává, že zase nemůže být všude.

Po rozruchu nastane uklidnění a kolem nás se už nic zajímavého delší dobu neděje. Celá česká výprava je roztroušena po parkovišti a jenom zevluje a nudí se. Občas některá manželka zahučí do muže, aby krucinál už něco dělal, nebo se někoho zeptal, co bude dál, když je teda jako ten chlap; ale muži své polovičky dobře znají, a tak si toho moc nevšímají a nebo ty jejich řečičky přecházejí mávnutím rukou, popřípadě zahučí „no jó furt“, nebo „ máš taky hubu, tak se zeptej ty,“ či tak podobně, a dál si hledí svého.

Nás pět dává zatím po psychické stránce dohromady Libora, který posléze sám uzná, jak byl jeho strach nesmyslný a zbytečný, a že kvůli takové namyšlené pipině nemá cenu si kazit ani vteřinu z dovolené – a už je zase v pohodě stejně jako na začátku.

Toto poklidné ovzduší vyruší až rachot a hlomoz, který počne vycházet z vnitřku autobusu, z něhož pak vystoupí ospalý a nabručený řidič. Těžce se rozkročí pod posledním schodem a dá se do chraplavého přednášení: „ Protože se slečně průvodkyně neudělalo ZASE dobře, musím vám říci ZASE já, že máte asi ještě tak dvě hodiny času, než se předchozí zájezd vystěhuje z bungalovů a vy budete ubytováni na jejich místa. Poněvadž sme přijeli poněkud dříve, než se čekalo, můžete se zatím podívat po městě nebo k moři. O zavazadla si nemusíte dělat starosti, my vám je tady s kolegou střídajícím řidičem pohlídáme. Jen vás žádám, aby ste se déle nikde nezdržovali a do těch dvou hodin se určitě vrátili. Takže rozchod!……… Nevim za co tu scénu platěj…“ Ale tu závěrečnou větičku dodá jen pro sebe, jak se drápe zpátky do vozidla pokračovat v zaslouženém oddechu po náročné cestě, když vykoná další nedobrovolný záskok v pozici informačního průvodce.

* * *

„Fando, prosim tě, víš aspoň, co si to tam na tý silnici vyřvával, co ta slova v italštině znamenají?“ ptám se po cestě k moři Františka, když pádíme jako mnozí další, hned po vyhlášení nepředvídaného volna řidičem, vstříc oceánu, dychtíce být co nejdříve zúčastněni toho pohledu v nekonečný obzor.

„No jasně, že vim,… špageťáku mafijánskej parohatej… To sou jediný výrazy, který z tý místní hantýrky ovládám, tak sem neotálel a hned sem je použil, sám si viděl ten úspěch, všichni čuměli.“

„To teda čuměli, málem si dostal do držky. Jestli pak víš, že třeba pro Italy je to ta nejhorší urážka na světě…?“poučuji kolegu.

„Jaká prosim tě urážka, dyť stejně všichní žerou špagety, mafiáni sou taky, a paroháči tuplem, tak kde vidíš urážku,… to je jako kdybych se já nasíral, když by mi někdo řek, že jsem tlustej…,“ oponuje mi celkem rozumně Fanda, ale já poznávám, že mi tak úplně neporozuměl, co jsem chtěl říci.

„No právě proto vole…,“ trochu nahlas vyjíknu,“… víš přeci jak pravda namíchne, kor když seš nějakej rapl, a to Italové jsou skoro všichni… Když řekneš hezký holce, že má křivý nohy, tak se akorát zasměje, ale když to řekneš vošklivce s vopravdu křivejma tyčkama, je schopná ti nafackovat,“ a tak mu ještě raději předvedu na příkladu ze života, o co mi hlavně šlo, že bych nerad hned zkraje zájezdu měl rozbitá ústa, a byl tím vlastně od začátku u potencionálních nápadnic hendikepován.

„Ale no jó, dyť já vim,… já myslel hlavně, aby byla nějaká sranda,“ konečně uzná Fanda nebezpečnost svého předchozího jednání a já si jen přeji, aby si to vzal na delší čas aspoň trochu k srdci. Když pro nic, tak aspoň kvůli mně a mým tajným přáním.

Ani jsem si nevšiml, že náš dialog s Františkem poslouchal i za námi se o krok zpátky ploužící Luboš. Asi ho můj výklad vzal za srdce, protože hned po skončení mého kárání – nejspíš doufaje, že mi tím udělá radost – sdělí mi informaci, kterou získal nepovšimnutě po výstupu ještě na parkovišti: „…Jo, abych nezapomněl Vendy, jsme pozvaný k holkám na večeři,… já a ty, řekla mi to Olča, když jsme vylejzali, tak se připrav v osum vyrážíme, něco mi říká, že si i zapícháme, je to pěkně rozjetý.“

A protože mi Luboš předá toto pozvání dost nahlas, udělá z této zprávy rázem sdělení veřejné.

Já se proto okamžitě zastavím a na Luboše se dost zhurta obořím: „Co to meleš, kam k holkám,… jaký zapícháme, hele já nikam nejdu, já mam jiný plány, copak si nepamatuješ, k čemu jsem se zavázal? Ten úlet přes noc, to bylo jenom z toho vypitýho chlastu,… dyt‘ se na Ivču podivej, jakej je to sentinel, ta by mě rozmačkala jako skořápku…,“ a seč mi síly stačí, bráním se společenskému tlaku, který mne žene do starého počínání, jako bych si před pár hodinami ani žádná předsevzetí nedával.

Kromě Luboše však připadne má rekce všem kamarádům legrační, což také bez spěchu a již ve stoje dávají přehnaně najevo. Nevím, kde najednou získali zájem poslouchat nás dva, když před tím jenom zírali po všem možném kolem sebe a mě si nevšímali.

Když pozdvižení trochu utichne, Luboš stále nechápe, proč a kvůli čemu já se vztekám, a tak svůj vliv na mě stupňuje: „…Co blbneš Vendy, neřikal bych ti to, kdybych sám neslyšel, jak si Ivě vyznával lásku, prej –’ak niesi moja, potom neviem čia si‘…“

„To je ale kRRetén,“ hýká Bandaska a směje se tak, že to ze sebe až tlačí, jen abych se cítil co nejvíce potupený. Káže vodu, pije víno.

„Drž hubu Bando, tak sem se trochu vožral a neovlád se no, to je toho..,“ odseknu mu nasupeně a už se vůbec nedivím, že ho Luboš nemá rád. Přestože s ním bohužel někde ve skrytu duše musím souhlasit. Zklamal si Václave, zklamal,… a hned v úvodu. O to však je jeho výsměch útrpnější.

Jenže Lubošovi prostě není dáno pochopit, jak je mi jeho vemlouvání nepříjemné, a tak svého přesvědčování nenechá: „…Ne fakt Vendy, beze srandy, Iva chce, abys přišel se mnou, prej si byl včera hrozně roztomilej, teda než si usnul,… řekla by ti to klidně sama, ale ty si se s ní ráno vůbec nebavil, dokonce prej si se jí ňák vyhejbal nebo co.“

„Ne Luboši, fakt já tam nemůžu,… nejdu – to sem moh zustat doma, abych balil podobný transportéry, promiň, ňák mě tam omluv, já musim začít od znova…,“ asi nemá v tuto chvíli cenu nějak více vysvětlovat mé stanovisko, jenom bych tím přiléval olej do ohně pro zábavu přátel; bude prostě lepší jednou pro vždy odmítnout, a ukončit tento nezáživný rozhovor. Snad to Luboš už pochopí.

„…Ty toho naděláš, tak je trochu při těle, moje taky neni žádná twigy a taky tam du,“ přes všechna má vyhlášení si ten zarputilec nedá říct, a já už nemám sílu dál ho přesvědčovat, že jednoduše střízlivého mne tam nikdo nedostane.

„Ty si snad navedenej nebo co,… ty neslyšíš, co ti řikám?… já tam prostě nejdu a basta, hotovo,… už mě kurva nepřemlouvej! Já za to nemůžu, že nejsem tak otrlej jako ty.“

„Tak víš co, jestli teda jako nechceš s Ivou nic mít, že se ti zprotivila, tak se tam poď aspoň najíst a napít, víš co všechno sebou ty ženský vlečou?… ty mají zásoby nejmíň na měsíc a všechno buď z Tuzexu nebo zboží, co chodí jenom na vývoz.. Vendy póóď,.… nadlábnem se tam, popíjem, a ty teda potom, abys jí jako nemusel skolit, řekneš, že tě třeba vzaly ledviny, a pak zdrhneš,…… a nebo si to po tý žranici rozmyslíš a jako na oplátku ji přefikneš. Dyť ti to nic neudělá, ať tam nemusim jít sám,… Vendy jóóó?“ když Luboš konečně pozná, že s vábením na sex u mě nepochodí, že není žádná taková síla, která by mne vyviklala z kořenů mých veřejně vyhlášených zásad, začne hrát na jiné libůstky, jenž by udělaly ze mě jeho partnera a společně nás dostali na scestí.

V prvním okamžiku se také nad druhou variantou jeho přímluvy – pro její celkem lákavou perspektivu, při neporušení mých deklarací – pozastavím. Docela mě přivádí do rozpaků ten ďábelský našeptávač a nejsem si zcela jist, zda v takovémto případě by přece jenom nebylo dobré můj odmítavý poměr ke kontaktu s děvčaty přehodnotit, a s Lubošem na večeři přeci jenom nezavítat. Leč jen do té doby, než mi v mozku znovu začnou pracovat vnitřní složky sebekázně, ovládání a pocitu zodpovědnosti a zapudí všechny ty šťávy vyvěrající z orgánů těch nejnižších kategorií.

A ačkoli mi to několik vteřin trvá, mé vnitřní pnutí v oblasti žaludku nakonec zdárně povolí, načež se pak skoro otřepu nad myšlenkou, do jakých morálních hloubek jsem se to mohl nechat svést. Že jsem málem za kus žvance byl ochoten ukojit mrzký chtíč nějaké smyslné samice, zatímco na mě určitě někde v přítmí mořské pláže čeká roztomilá, navoněná, inteligentní blondýnka v rozpuku mládí, s modrýma očima jako samotné italské nebe, a chce poslouchat za svitu luny mé horoucí namlouvání, roztoužená mými něžnými doteky.Vždyť to byla málem zrada na sobě samém – ještě že jsem včas prohlédl.

Fuj, na takovéto jednání přece nemůže být žádná omluva, ne, ne,… ne,……… ne,…… snad jedině kdyby to bylo ke konci zájezdu a s onou blondýnkou bych se nějakou nepochopitelnou souhrou náhod nepotkal a ani hmotných statků už by se mi nedostávalo, jedině pak snad,… možná,… při troše dobré vůle,… by takovéto chování mohlo vyvolat trochu tolerance a být částečně s přimhouření obou očí přijato, pak dejme tomu………… ale ne – ani potom ne!

Když se odehraje boj v mé mysli, a já se konečně chci, zajisté s podporou věrných přátel, už spravedlivě obořit na toho Jidáše, že vůbec svůj návrh mohl koncipovat až do těchto dimenzí, využije mé kratičké chvilky přemýšlivého ticha Fanda, a nedbale mne vyzve: „…Nó, hele Vendy, jestli tam dovopravdy v žádným případě nechceš jít, tak já bych to vzal za tebe,… než aby tam Luboš voxidoval sám, a Iva se taky cítila plonková a bylo jí trapně, tak bude ráda za jakýkoliv maso – kus za kus – no nemam pravdu Luboši?“

Málem se o mě pokusí infarkt. Zůstanu stát jako přimražený.

Kamarádi, chtěje se již znovu rozejít, tohoto záměru zanechají a otočí se po mně.

„…Co je Vendy, co nejdeš?“ otáže se mě Fery, který v podstatě už ani nevyžadoval můj souhlas a bral výměnu téměř za samozřejmou věc, a jal se právě projednávat podrobnosti nočního dostaveníčka s Lubošem, aby byl dostatečně v obraze, co ho všechno čeká a na co má být připraven.

„…Copak vám všem nepříde nic divný? Copak si vy všichni nepamatujete, jak sme se eště před půl dnem zaříkávali, že aspoň tady už tohle dělat nebudeme?“ vůbec nevěřím svým uším, že Fanda mohl něco takového vyslovit, a že ostatní se proti tomu ani neohradili… To se jim paměť tím chlastem dočista zatemnila?

František i ostatní druzi stojí, civí na mě a usilovně přemýšlejí.

„A co sme se zaříkávali,… já si fakt nevzpomínám?“ nahodí potom opět Fery, když se nejdřív zkontroluje s kamarády pohledy.

„No sakra o těch holkách, že si budeme vybírat už jenom ty mladý a hezký,… a o tom sexu – kruci dyť víte,… Jarda a Luboš to taky slibovali!“ rozmrzelý krátkou pamětí přátel tedy ve zkratce připomenu,…… i když vzápětí mě napadne, že vlastně ta druhá trojka, v níž byl i František, o ničem neví, ještě nebyla na místě, když jsme včera vedli tuto zásadní debatu o budoucím chování k ženám, a někde právě sestřelovala se starým Holmanem tašky z chodníků.

Na tento nedostatek však přijde také velmi rychle Luboš, a než stačím já zbylé členy výpravy přesvědčit o své pravdě, podá stylem svého vidění verzi oné dohody, o které byla řeč v hospodě ještě před jejich příjezdem.

„Jo, tak na todleto si narážel,… já myslel bůhví co,“ uzavře Lubošův vysvětlující monolog Fanda, a pak si směrem ke mě okázale plácne do čela a ztěžka odfrkne, naznačujíc tím, nejsem-li nějaký divný, tahat sem tak pomíjivé závěry probírané v těch nejsvobodomyslnějších situacích, jako jsou otevřené pitky.

Další kamarádi sice tak kategoricky nezavrhují to včerejší usnesení, přesto se ke všem slovům plácaných v restauračních zařízení staví také podobný způsobem – dost rezervovaně – a nehodlají se jimi zabývat. Nechají mne tedy být a nevšímaje si mne více, rozejdou se dál vstříc cílové mořské stanici. Něco si mezi sebou povídají, smějí se a mě už vypouštějí zcela z pozornosti. S mírným odstupem se vydám za nimi.

Po cestě, stále v závěsu několika kroků za kamarády, dlouho přemýšlím, kde se stala chyba. Jak to, že ani den nejsme schopni dodržet svá vyšší morální předsevzetí a chováme se jako burani z maloměsta, kteří zacítí chlast, žvanec a ženské pižmo a rázem mají místo hrdého mužského srdce kus špinavého hadru.

Bohužel si musím přiznat, že ani ze mne si nemohou brát kamarádi velkého příkladu; vždyť jsem vlastně podlehl skoro první, a čerpat z minulosti také příliš nemohu, protože i tam se v mých erotických dobrodružstvích většinou nacházely ženštiny nevzhledné a myšlenkově nijak nevyvinuté, za to vybavené tvarovými přednostmi a velmi slabou vůlí k odmítání nemravných nabídek druhého pohlaví… Dokonce teď mne napadá, že mnoho mých méně šťastných známých a vrstevníků, tento typ žen pojalo i za manželky, a jak se v současnosti ukazuje, ony charakterově podceňované dámy plní své rodinné a manželské povinnosti víceméně s velmi značným úspěchem. Pravda, intelektuální hovory pánové se svými manželkami nevedou; ale mají doma uklizeno, navaříno, pravidelný a kvalitní sex a jedno či dvě růžolících dítek… Nebyl tedy tím pádem můj nápad s namlouváním si seriózních krasavic poněkud naivní, plynoucí spíše z nějaké dovolenkové euforie, popřípadě náležící spíše do filmu, nebo mezi občany nazývané „horních deset tisíc“, a vlastně útočící na všechno zdravé, přirozené a přírodní – co obyčejným, nemajetným, prostým mužům, jako jsme my, je vlastně z podstaty existence samé už živočišně dané a souzené?

Tyto v pravdě filosofické úvahy mi zaberou celou cestu až na pláž. A nemusím je střídat s jinými myšlenkovými pozicemi, jelikož mě, ani nikoho dalšího z naší party, nic nenutí hledat správný směr, kudy se v tyto končiny ubírat; jdeme prostě tam, kam chvátá většina lidí kolem nás.

Těsně před doběhem, když už vidím probleskovat mořskou hladinu skrz městskou zeleň, doženu kamarády, abych se mohl nechat v kolektivu oblažit tím prvním nejsilnějším pohledem na ty nebetyčně mořské dálky. Než se dostanu na jejich úroveň, zaslechnu ještě, jak se dohaduje Fanda s Jardou, bylo-li by možné nenápadně odnést některé masné výrobky či zahraniční alkoholické nápoje z příbytku sester do vlastních ubytovacích prostor. Odpověď na tuto otázku však už nevyslechnu, poněvadž se právě před námi rozevře panorama, o kterém jsme tolik nocí snili, a které nám středoevropanům nebylo dáno doposud nikdy poznat… A všechny naše představy tento pohled nadmíru naplní. Jediná dvě slova, která mne před obrazem, jenž před námi vyvstane, napadnou, jsou prostě nadpozemský ráj…

… V dáli blankytně modrý oceán, který jakoby bez horizontu přechází nenápadně v stejně tak modrou oblohu, proti tomu před námi vyšplouchává našlehanou vodní pěnu na pevninu pokrytou bílým pískem, že s tak světlou barvou zrnek jsem se nesetkal, ani když jsem doma pomáhal dědovi štukovat chlív.

Písečná pláž skoro v pravidelném půlkruhu lemuje vzdouvající příliv do obou stran, kam až oko dohlédne, a její přirozenou linii narušují jen pravidelně rozmístěné kamenné vlnolamy, zabíhající až daleko do vody. Tato sypká pevnina se pak od moře pomalounku zvedá, a asi po dvaceti metrech je zakončena betonovým soklem, který kopíruje celý její obvod. Pevný límec je dosazený do tohoto prostoru pravděpodobně proto, aby lidé, kteří se nechtějí válet na pohyblivé povrchu, mohli přesto spočinout co nejblíže moři a celé té letní malebné nálady… Za touto částí pláže vyhrazenou pro odpočinek a regeneraci se rozkládá nespočet různých hřišť a hřišťátek, jenž jsou prostřídány stánky s nápoji, zmrzlinou a jinými letními proprietami, aby naopak po ozdravném klidovém procesu mohl dát člověk tělu i další žádané složky aktivního odpočinku, jako jsou pohyb a vnitřní ochlazení. Celý tento pás pak uzavírají restaurace a hotely určené rekreantům, kteří svou biologickou schránku již dostatečně ozdravili – a nebo naopak ti, kteří už od počátku kapitulovali nad vodními a pohybovými radovánkami – a chtějí se podle svého domovského zvyku prachobyčejně v klidu a bez stresu nachlemtat a natláskat, přičemž trvají dál na tom, aby byli na čerstvém vzduchu a u moře, když už za to dali tak nekřesťanské peníze.

My, čeští bratři, po prvních vdechnutích té nádhery před námi, bez nějaké větší domluvy okamžitě sundáme zapařené boty, kdo má i propocené ponožky, a pustíme se brouzdat rozpáleným pískem, abychom to jižní rozpoložení nechali vstoupit i do vnitřku těla.

Když i toho vbrzku nasajeme, zbude nám konečně čas poohlédnout se také po lidech, jenž se na pláži nacházejí… No po lidech – hlavně teda po holkách. A je to poznání – aspoň pro mne – v pravdě příjemné. Několika soustředěnými pohledy totiž ihned zjistím, že u moře se opaluje nadstandartní množství dívek, z toho každá druhá je nahoře bez, a z nich tak třetí, čtvrtá je i hezká. Okamžitě k sobě volám Františka a definitivně a s radostí mu přepouštím místo u sester na večer, načež mu přidám ještě několik dobrých rad, kudy se nejlépe dostat Ivušce na kobylku.

Co nás všechny však zarazí hned po tom množství bab, je také neskutečný počet černochů, jež korzují po břehu sem a tam, a ačkoli je možná třicet stupňů ve stínu, jsou tito tmaví chasníci odění do vlněných vest, tlustých kalhot a slušivých pletených kloboučků. Není proto divu, že nám jejich přítomnost v tomto ohozu připadne směšná,… jak však zase vyvádí František, to se dá přirovnat snad jen ke střední otravě rajským plynem.

Jeho výrazná a i dosti slyšitelná hlasová dispozice má pak za následek, že černoši ho zaměří a začnou se skoro všichni hrnout k němu. Zbytek nás kamarádů nevíme honem, co se děje – jdou-li ho přivítat, nebo zbít – a tak od něj raději ustoupíme a děláme, jako že ho neznáme.

František se pořád směje, ale nikam neprchá, a tak ho černoši postupně obklíčí a začnou mu nabízet všemožné cetky a suvenýry, které sebou vláčejí na dřevěných stojáncích. Fery na všechny pokusy dorozumět se odpovídá „nou koment“ , což si pravděpodobně přisvojil od politiků, jež se touto frází poslední dobou ohánějí každou chvíli, a dál se na všechny culí.

Tento mezinárodní ekonomický summit trvá tak deset minut. Když ho potom snědí prodavači po nezdařeném obchodu postupně opouštějí, většina si klepe na čelo a kroutí nechápavě hlavou, a jeden dokonce vypíná ruce k nebesům a opakovaně drmolí: „…Mama mia,… stupido, stupido.“

Jo, jo hošánci, snadné výdělky skončili, budete se muset víc snažit, východní hranice se provalila, Češi vyjíždějí do světa – pomyslím si v závětří.

Po tomto seznámení se na vlastní kůži s pravým kapitalistickým volným trhem, se sice ještě pár stovek metrů procházíme, ale to už nás všechny nutká myšlenka, že bychom se přeci jenom měli pomalu brát k návratu, abychom zase něco důležitého neprošvihli.

Vyjdeme z písčité části pláže přibližně ve stejných místech , kde jsme se do ní ponořili, oklepeme chodidla, nazujeme ty své suchozemské křusky, a i když ne zcela totožnou cestou, namíříme si to zpátky na parkoviště.

Naše první důležité rozhodnutí přijaté pod jižním sluncem a u šumícího moře se ukázalo správné, protože se vrátíme k vozidlu, právě když místní ubytovatelé rozdělují přítomné rekreanty podle počtu a spříznění do budov a pokojů, tudíž nám budou nabídnuty apartmány ještě z velkého a kvalitního výběru a ne nějaké zbytky, jako by se stalo, kdybychom sem doklusali mnohem déle a mezi posledními. Nedlouho po návratu tak už předstoupíme před rozdělovníka my.

Najednou, kde se bere, tu se bere, osvěžená průvodkyně vyleze ze svého úkrytu a nevšímaje si nás, něco šeptem přeříká do ucha oněm hochům od fochu. Vzápětí je nám přiděleno dohromady jedno apartmá – z čehož máme obrovskou radost, poněvadž se nebudeme muset z nikým cizím otravovat – kterou pouze kazí postřeh, že k nám není přiřazen nikdo z Čechů ani do patra, ani do budovy, dokonce ani naším směrem… Zatím totiž rozmisťovali účastníky zájezdu pouze do tří podlaží dvou sousedících budov daleko od parkoviště, blíže moři, a nám pověřený úředník určil obydlí zcela na opačné straně, ve vnitrozemí, kousek od hlavní třídy.

Když se o této zajímavosti mezi sebou radíme, dojdeme k závěru, že nakonec i toto oddělené ubytování je vlastně výhoda, poněvadž nebudeme moci být sledováni ani kontrolováni známými tvářemi, a proto i do budoucna nám nehrozí nějaké omezování v čemkoli, co by nám pak kazilo renomé a dobrou pověst v rodné vlasti.

Na nic dalšího už nečekáme, vezmeme zavazadla a poplácáním po zádech upozorníme závodčího, že nás může vést. Mladý chlapec italského vzezření a anglického jazyka nás za slabých pět minut přivede před čtverhraný rohový barák o dvou patrech na rozhraní frekventované křižovatky, a několika rozmáchlými gesty a tím jeho anglickým slengem nám pravděpodobně sdělí, že toto nyní bude náš domov.

Ještě než zamíříme ke vchodu, potěší nás, že v přízemí domu se nachází restaurace, která z jedné strany přirozeně ústí ve venkovní terasu s nemnoha stoly a slunečníky, a my se tak po regenerační oblasti můžeme hned seznámit i s druhým okruhem obyčejů, který nás velmi zajímá, a to jsou stravovacími a konzumní návyky západního obyvatelstva. Proto také ihned nenápadně šmírujeme, co se děje uvnitř za okny a pod slunečníky.

Zatímco však my pozorujeme,… jsme i pozorováni. Z několika oken nad námi nás sleduje slušný počet našich budoucích spolubydlících, už na první pohled poněkud snědší barvy, a něco na nás vesele pokřikuje.

Kdybych nevěděl, že cikáni si na zájezd ušetřit nemohou, protože všechny prachy prochlastají a prohrají v automatech, skoro bych řekl, že je to nějaká početnější romská rodina z Mostu na dovolené… Takhle usoudím, že to budou spíše Maďaři nebo Rumuni, což u těch druhých je v podstatě skoro to samé. Když se nad těmito všemi nevýraznými atributy zamyslím, přijde mi, že nás umístěním ubykací a tou společností asi chtěla ta záludná průvodkyně potrestat, ale my si kvůli tomu nic neděláme a máme z toho spíše ještě bžundu, protože pořád je to lepší, než bydlet vedle nějaké namyšlené, nafrněné a důležité honorace.

Společně vejdeme. Stoupáme po schodech úplně nahoru na konec chodby až před poslední dveře… Aha, tak tohle bude asi naše nová partaj. Ubytovatel také ukáže na uzavřený byt, zase něco anglicky zažvatlá – nejspíš nějaké informace o pobytu nebo přání příjemného setrvání – a aniž by nám dal klíče nebo něco podobného na otevření, rychle zdrhne. Ticho. Díváme se po sobě – Fery se začne smát.

Nevíme, co si máme myslet nebo činit. Z rozpaků nás vyvede až samovolné otevření dveří a z nich vystoupivší postava. Mezi futry stojí postarší zavalitý chlapík v tílku a neskrývá v sobě zmatek: „…Hned, hned chlapci,… vy už jste tady?“ pronese do naších rozpačitých tváří, a nečekaje na odpověď sám dál pokračuje, „…tak poďte teda hoši dál, víte, nám měl přijed autobus už ráno, ale zatím ještě nedorazil a nikdo zatím neví, kdy se objeví… My bysme to tady vyklidili, ale to víte, to sluníčko nedělá manželce dobře, tak že chápete, že jí nemůžu honit v tom vedru někde po městě, nebo s ní čekat na rozpálený ulici… Viďte, že vám to chlapci nevadí, že chvilinku tady s námi posečkáte?“

My jsme střízliví, a také ten chlápek je na nás slušný, takže hned jak si uvědomíme, co po nás vlastně chce, není důvod abychom mu v jeho přání nevyhověli.

Chvíli na to se tudíž ozve z našeho hloučku několiko vstřícných frajerských prupovídek: „…No jasně strejdo; v klidu otěcko; v pohodě, nic si z nás nedělejte…,“ apod. a hrneme se dovnitř.

Klidná česká rodinka. Pupkatý taťka, tlustá nervózní mamka, dvě dospívající dcery a jeden zlobivý asi desetiletý výrostek. Je jich plná kuchyň. Vejdu první mezi ně. Když se jimi protlačím a podívám se do druhé místnosti, kam mířím a spatřím pokoj plný postelí a mohutných kufrů a zavazadel, je mi hned jasné, že tam bychom se prostě nevměstnali, i když se naše baťohy s jejimi loďáky nedají vůbec srovnávat.

Jak je u mě z nějakého neznámého důvodu obvyklé, ve stresových situacích mám ty nejprogresivnější myšlenky, proto se mi v hlavě celkem rychle vylíhne jedno spásné řešení. „…Na balkón, poďte všichni na balkón, tam počkáme,“ zahlásím, a rovnou jdu kam jsem si vyhlásil.

Venkovní výstupek je tak rozlehlý, že se tam určitě všichni úplně pohodlně složíme i se vším svým materiálním zabezpečením. Za zajížděcími balkónovými dveřmi tak hodím svůj baťoh do jednoho rohu a sám ustoupím do druhého, abych dal následovníkům mustr, jak se na tomto místě co nejrychleji a nejednodušeji rozestřít.

Jak se přátelé za mnou postupně prodírají mezi členy druhé rodiny, probíhá všechno měnění pořád celkem v poklidném duchu, až do té chvíle, než jde přes místnost Bandaska s dvěma obrovskými břemeny, pod jejichž tíhou se prohýbá, a za ním Luboš se splasklým baťůžkem na zádech a rukama v kapsách… To se najednou začnou obě dospívající děvčata hihňat, až dostanou Mildu do rozpaků, že se mu vrazí ruměnec do lící, a naopak Luboš se rázem cítí jako ryba ve vodě a hned obě děvčata blazeovaně zdraví: „…Nazdar kočky,“ a pak ještě ukáže na Bandasku a dodá, „…to je muj otrok.“ Smějí se i jejich rodiče.

Jak se trochu rozhlédneme a usadíme na uměle vybudovaném převisu, Luboš řekne, že mu nějak vyschlo v hubě a musí se jít napít do kuchyně, a zmizí dovnitř. My si hovíme, jak je komu umožněno a pozorujeme město, lidi i přírodu… Odpočíváme, relaxujeme.

Když se Luboš dlouho nevrací, začínám mít obavy, jestli zase něco neprovedl, a tak se jdu za ním podívat. Najdu ho, jak sedí na jedné posteli s oběma děvčátky, něco jim s vážnou tváří vykládá a ony obě se chichotají do dlaní, až jim cukají ramínka. S pocitem nějakého vnitřního finančního klidu se vrátím nazpátek.

Na balkóně dál lelkujeme a skoro na každou maličkost, která se pod námi na ulici mihne a je nám neznámá, poukazujeme.Vedlejší famílii nijak neobtěžujeme.

Možná tak za půl hodiny vystoupí hlava rodiny za námi na předsunutou pozici, předá nám klíče a rozloučí se: „…Tak hoši, mějte se tu moc hezky a na noc si berte prášky na spaní, v tom hluku co jde z ulice, z hospody a od sousedů, se nedá spát. Manželka z toho dostala migrénu a dovolenou si vůbec neužila, bejt vámi, urgentně bych žádal výměnu bytu.“

„Nebojte otče, my se stejně spát moc nechystáme, to sme mohli doma,… a když na to příde, my už si ňák poradíme,… třeba že si pustíme na noc plyn, po tom budem spát všichní jako zabitý,he, he,… hé…“ laškuje na závěr se starostlivým otěckem ještě Jára.

Fotříkovi to moc vtipné nepřipadne, tak jenom protočí panenky, obrátí se, popadne svou připravenou batožinu a aniž by zbytek rodiny nutil do podobného ceremoniálu, odejde následován manželkou a synem z místností. Dcerky se za nimi chvilinku zdrží, protože si vyměňují s Lubošem telefony a adresy. Luboš jim slibuje, že až se vrátí, dá si s každou zvlášť rande.

* * *

Je to opravdu hezké ubytování.Velká kuchyně rozdělená na půl – v jedné části se vaří, v druhé stravuje. Zasouvacími dveřmi se prochází z kuchyně do rozlehlé ložnice, která je předělena malou hobrovou přepážkou na část se čtyřmi postelemi a jedním lůžkem s přistýlkou.

Nikdo nechce spát s Bandaskou, protože chrápe, tak ho po demokratickém hlasování posíláme za příčku a k němu jako nejmladšího Františka. Fery samozřejmě protestuje: „Já to věděl, že to zase vodskáču, já s nim nespim, to radši budu hnípat tady u vás na zemi…“

„…Co děláte tRRotlové, já vůbec nechRRápu, kdo si takovou kRRavinu vymyslel,“ zlobí se Milda.

„Prosím tě nelži Miloši, tvůj soused, který dělá s tebou v práci, vykládal před barákem, že si nemůže vedle tebe při šichtě ani zdřímnout, jak to hobluješ, že si musel kvůli tomu nechat vyměnit ve fabrice směny, aby si mohl aspoň trochu dáchnout…,“ oponuje mu Bagič závažnými fakty, jelikož jejich rodiny mezi sebou kamarádí a společně dělají i ve stejné továrně, takže mu není o kamarádu téměř nic utajeno.

„To jsou dRRby! Soused je na mě nasRRanej, pRRotože jsem mu RRozdRRtil autem toho jeho podvyživenýho chRRta, když se sRRal, kde neměl, tak mě dRRbe.“

„Jakýho chrta…?“ zajímá mě.

„To nevíš? Tak to si nech vyprávět, jak se tady Milošek pochlapil…,“ směje se Libor, když Bandaska nepředloženě vytáhne na svět starou historii, která chvíli hýbala naším malým městem, a on si ji teď může znovu slovně připomenout, „… to takhle jedno odpoledne, když chudák jeho soused, vdovec, seděl venku před panelákem na lavičce a venčil svojí jedinou radost – malinkatého jezevčíka a hrál si sním, tady mistr řidič musel vjet svým těžkotonážním žigulíkem po chodníku až před vlastní vchod, protože měl zrovna v kufru zlevněnou půlku prasete, co koupil na jatkách v nutce, a nechtěl se s ní tahat celých dvacet metrů až od silnice, a jak ho ten jezevčík jako známého začal vítat a rozběh se proti jeho autu, tak si ho ani nevšiml a normálně ho převálcoval… A když na něj teda soused začal řvát, že mu přejel psa, tak teprve dup na brzdu, jenže to byl zrovna zadníma kolama přímo na tom psím tělíčku, a tak tu chudinku štěňátko doslova přepůlil… Hlava mu zůstala na jedné straně, zadní běhy na druhé straně auta a veprostřed masný flek. Tenkrát z toho byla solidní aférka.“

Chechtám se tomu od srdce, protože je to opravdu zábavná příhoda – zvláště v souvislosti s Bandaskou – a nechápu, když se to stalo, o tom nic nezaslechl. Asi jsem měl tenkrát jiné starosti. Mezi smíchem však pozoruji i Miloše.

Banda se rdí a něco si brblá v tom smyslu; jako že pravda, jak to doopravdy bylo, stejně jednou vyplave na povrch a on bude očištěn, tak že reagovat na klepy některých přitroublých neduživců, by bylo pod jeho úroveň.

„…No tak Miloši nebublej tam a klidně řekni tady nejlepším kámošům svojí zaručeně pravou verzi, jak si dokázal rozdvojit osobnost té bezbranné němé tváře…,“ dráždí ho ještě trochu Bagič, když jeho zajímavě podaná reminiscence Miloškova přečinu vzbudila u veřejnosti tak nečekaný úspěch.

„…Vyližte mi pRRdel kRReténi!“ nehodlá Milda však s námi dál komunikovat o této nehodě a takto rázně utíná debatu.

Vracíme se tedy zpátky k Ferymu a pokračujeme znovu v jeho přemlouvání, aby ulehl s Bandaskou za přepážku. On nakonec souhlasí, až když mu Jarda vysvětlí, že stejně bude s námi celé noci pařit a bůhví jestli vůbec půjde spát, a když spát nakonec bude, tak stejně tak nalitý, že neuslyší, kdyby vedle něj šrotovali železo, natož nějaké chrápání.

Rozhodnuto – schváleno. Začneme vybalovat. Kromě Luboše si ukládáme hygienické potřeby a věci na převlečení do skříněk u postele a potraviny neseme do kuchyně.

„Hoši, jak to bude s jídlem?“ptám se, když vidím nad linkou kredenc s nedostačujícím počtem oddělení pro všechny.

Luboš ihned podá návrh, aby se všechno jídlo narvalo dohromady do fochů, kam se co vejde, a pak postupně, jak by které přicházelo na řadu, se i konzumovalo.

S tím zásadně nesouhlasí Bandaska, protože – jak říká, „…on má všeho mRRaky a všechno dobRRý, zatímco Luboš toho má jen páRR a ještě se to skoRRo nedá žRRát“.

Nám ostatním je to vcelku jedno, ale jenom protože je Banda takový krkavec, přikláníme se k Lubošově návrhu… Mildu nezajímá, k čemu se přikláníme a dál si trvá na svém: „…Ať si každej žeRRe, co si dovez,“ a nedá se přemluvit.

„Miloši, ty si fakt blbej, to jako myslíš, že každej den si bude každej sám vařit pro sebe…? Nestraší ti náhodou ve věži? Já mám kuchtit na dovolený, když to nedělám ani doma……? A víš kolik by to zabralo času a práce, než by sme se tady vystřídali, dyť by sme se na tom malým plácku určitě přizabili,“ přihodí Jaroslav důležitý příspěvek na posouzení problému stravování, jestli právě ten jediného odpůrce všeobecně přijaté deklarace neobměkčí.

„…Měli ste si magůRRci, vzít sebou polotovaRRy a nekazící potRRaviny jako já, ty já si klidně zpRRacuju,“ ani však teď nepodlehne Miloš.

Ještě chvíli se takhle handrkujeme – jeden vždycky vymyslí proč jó, ale Milda má hned na to rychlou odpověď proč né – až já jsem opět autorem myšlenkové linie, za kterou by se nemusel stydět žádný profesionální lobista. Nejlepší bude zabrnkat na Bandaskovu škrťáckou strunu. „…Hele Milďáku, dělej jak chceš, ale mysli na to, že všechny konzervy, polívky nebo i rejže, vlastně skoro všechny přílohy jsou dělaný minimálně na čtyři porce, a to ani ty při svý žravosti nezpracuješ, tak že zbytek budeš muset vyhodit, protože nemáš kde to skladovat a v tom horku se ti to během půl dne zkazí.“

Miloš čumí jako puk. Je ticho – všichni ho pozorujeme. Každému je jasné, že ten obtloustlý škopek se konečně chytil… Bandaska má otevřenou hubu a normálně je v tom klidu a míru slyšet, jak mu to v hlavě šrotuje.

„…A jóó…,“ vyleze z něj, když konečně přivře ústní otvor a mozkové spoje doklapnou.

… Další domlouvání je už vstřícnější a méně zásadovější, a tak závěrečná dohoda znesvářených stran zní; že všechny polévky, konzervy a přílohy budou společné a dají se do veřejně přístupných částí v kuchyni, a ostatní potraviny a pochutiny si každý nechá u sebe – což se v podstatě vztahuje jen na Bandasku, jelikož my ostatní žádné takové jídlo, které by se dalo zařadit do této položky a chtěli bychom ho ukrýt před zraky spolustrávníků, nemáme.

Poslušně se pustíme do přemísťování zásob. Luboš má první hotovo, a tak mi pomáhá. Ani ostatním to netrvá dlouho, protože každý je majitelem s malými rozdíly skoro stejných klasických výrobků československých potravinářských firem, jimiž beze změn už několik desetiletí zahlcují veškeré prodejní řetězce i malé smíšené krámky po celé republice.

– Pro přežití v cizině jsme si zakoupili: dršťkovou, hovězí, hrachovou a samozřejmě gulášovou polévku v pytlíku, hovězí na divoko, vepřové ve vlastní šťávě, zeleninové lečo, trenčianský párok s fazuľou a lanšmíd v konzervě; s příloh pak kolínka, špagety a rýži v samovarných sáčcích… To všechno kromě Luboše tuplovaně, jen v různých baleních. Bagič má navíc bramborové knedlíky v prášku, ale pochybuji, že by se s jejich zaděláváním někdo patlal, navíc to vlastně ani nikdo neumí…

Když si myslím, že už máme zaklizeno, povšimnu si teprve Mildy, jenž se počátečního chvatného uskladňování nezúčastnil, počkal si, a až nyní se chystá vybalovat.

„…Milďáku, dělej, tobě taky všechno trvá,“ pobízím ho a při tom se zasouvám v kuchyni ke stolu, abych před kredencem udělal místo a částečně si i pohověl po vykonané práci.

„…No jó, Bandaska…; hoď sebou žroute…; tady ti maminka nevybalí…,“ častují ho po mém vzoru podobnými bonmoty i ostatní přátelé a zároveň si ke mně sedají, aby mohli z dobrého výhledu a v odpočinutí, dál si z Miloše dělat srandu, posmívat se mu a utahovat si z něho.

Jenže. Co však Bandaska otevře svůj kufr, rázem všechna legrace skončí a nastane hrobové ticho – jak se říká, že by byl i špendlík slyšet spadnout na podlahu… A já už se vůbec nedivím, že Milda nesouhlasil s naším socialistickým přerozdělením.

Totiž nahoře na povrchu, hned pod víkem jeho rozvírajícího se zavazadla, se rozvaluje několik přes sebe hozených trvanlivých salámů, tlačenek, paštik a uzených sýrů. Když tuhle vrchní vrstvu Milda lehce prohrábne, vykoukne na světlo světa i v igelitu zabalená vepřová kýta a pod ní ve sklenicích zavařené nějaké guláše a omáčky seřazené podle barvy od nejtmavších k nejsvětlejším. Mezi velkými sklenicemi se krčí i několik malých od přesnídávek a majonéz, a v nich jsou zakonzervované domácí škvarky, různé ovocné kompoty a zeleninové čalamády. V jedné sklínce v rohu kufru dokonce spatřím i v nálevu naložené asi dvoucentimetrové pravé hříbky, po kterých jsem se mohl už od dětství vždycky utlouct, a má první vnitřní reakce na jejich spatření je – než se samozřejmě dokáži ovládnout – co bych měl pro Miloše asi udělat, aby mi dal nějakou tu houbičku ochutnat.

Kromě všech těchto delikates má Milda ve svém obrovském loďáku také ty samé konzumní polotovary jako my, jen jsou úhledně zabalené a popsané… Na konzervě leča má napsané „lečo“, na fazuĺích „fazole“, na polévkách „polívky“, apod.

Bandaska s uspokojením sleduje naše vyjevené pohledy nad výstavou těch nejroztodivnějších poživatin a vědom si nyní své převahy, nechá nás pár krátkých okamžiků slintat a přežvykovat nad obsahem jeho kufru… Když usoudí, že jsme dost nabuzeni a navnaděni, počne brát obnažené pochoutky postupně do rukou, pomazlí se s nimi, přičichne k nim, pak se na nás podívá a řekne: „To neni do společného,……… tohle taky neni do společného…,“ a zase všechno vrátí zpátky do své přepravky.

Teď pro změnu čučíme s otevřenou pusou zase my. Nakonec Milda vybere ze zavazadla všechny ty standartizované konzervy, polévky a přílohy, poslušně je vyskládá do společné skříně, a se zbytkem, co mu zůstal v brašně, odejde do ložnice a všechno si uloží pod svou postel… Jenom škleby v našich obličejích teď svědčí o tom, jaké jsme si právě prožili osobní muka.

Možná se mi to zdá, ale v Jardově oku jsem zahlédl i slzu. A nebo to byl odraz venkovního světla? Kdož ví.

Milda se vrací z ložnice s takovou arogancí a nabubřením, jak jen on to umí. My hned, co se z jeho názorné lekce povýšenosti vzpamatujeme, se celkem jednomyslně rozhodneme – abychom uklidnili rozbouřené chuťové buňky, a také protože jsme dnes ještě nedali nic do úst – že se pustíme do vaření.

Vrhneme se tedy do právě zaplněných poliček a bereme první tovar, který nám přijde pod ruku. Je to spodivem, ale pracovat chceme všichni. Jeden dělá přílohu, druhý polévku, třetí otvírá konzervy, čtvrtý připravuje talíře,… prostě každý se chápe nějaké činnosti, aby bylo co nejdříve hotovo a na stole. Kuchyňské orgie probíhají mlčky, jen občas někdo vyřkne informativní větu. Možná nás to i baví…

Když se naše kulinářské umění blíží ke konci a my už se těšíme, jak si pochutnáme, vykřikne úplně zkoprnělý Miloš Zoul před otevřenou skříňkou s potravinami, z které dostal za úkol něco přinést, téměř burcující větu: „…Ježiši KRRiste , všechno je v pRRdeli!“

„Co je v prdeli…?“strachuje se ihned Bagič o kamaráda, poněvadž tato slova byla vyřčena opravdu s nehraným zoufalstvím, a žene se za ním skoro přes celou kuchyň – následován námi – aby mu pomohl ve stresující chvíli.

„…MateRRiál je sežRRanej!“ odpoví Milda, aniž by přestal zírat do poliček s jídlem.

Přes ramena kamarádů hledím do kuchyňské linky a nepřijde mi tam nic zvláštního. Normálně za sebou naskládané polotovary a chybí jen ty, které klohníme… Kamarádi jsou na tom podobně; starostlivý Bagič dokonce nahlíží za a pod kuchyňský dřez.

„Co tě chytá rapl Bandasko,… hele jestli se ti zatemnilo v hlavě, tak to řekni a my zavoláme někam do blázince, ať si pro tebe přijedou,… nebo se kurva vymáčkni, co ti je?“ dožaduje se vysvětlení už netrpělivý Jarda.

„No dyť tuhle zíRRejte, moje žRRádlo je v tRRapu a vaše tu kRRucinál všechno setRRvalo, a já sem dočista švoRRc, tRRop – úplně vyřízenej, „ praví zcela vážně Miloš a my se ještě jednou a z blízka podíváme do všech sektorů.

A pořád tam nic divného nikomu z nás nepřipadne.

… Chci-li pochopit Milošovy myšlenkové pochody, už vím, že se musím vcítit v jeho lakotnou, nenažranou duši – jinak se nepohneme z místa. To tedy na chvíli udělám, a rázem vím, kde ho tlačí bota… Totiž, jak jsme začali vařit, vzali jsme prostě bez přemýšlení první suroviny, které byly v poličkách navrchu a počali je zpracovávat. Protože se Milda nejvíce coural s vybalováním, ležely jeho potraviny prostě nahoře a my jsme celý dnešní oběd vlastně zhotovili jen z jeho produktů a naše zůstaly ve skříni netknuty.

„…Ježišmarjá Bandasko, to je snad vtip, to nemyslíš vážně, takovejhle škrťák snad už bejt fakt nemůžeš…?“ obořím se něj tedy vzápětí s úderností vlastní úvahy, a snad si ani nepřeji, abych měl pravdu, a radši budu, když mi vynadá, že na něj svaluji vlastní výmysly.

„Co, co, co…? Jak to je? Co je vtip? Co nemyslí vážně…?“ po mé tajemné větě na mne však hned jako sršni vletí mí kamarádi, zvědaví na co jsem přišel, že ani Miloš nestačí na můj dotaz reagovat a jenom se pořád přihlouple tváří do kredence.

… Když už jsem se do toho jednou dal, nezbývá mi, než vlastní – možná vykonstruované obvinění – přednést i veřejně, a buď být veleben svým úsudkovým uměním, nebo přijmout nadávky a pohoršení od obviněné osoby za pomlouvačské řeči… Tak jak to bývá u průkopníků vědění.

V krátkosti tedy seznámím kamarády s tím, co mě napadlo. Oni, okamžitě jak domluvím, obrátí tázavé pohledy na Miloše – a když zjistí, že Milda neprotestuje a ani jinak se neohrazuje proti mým závěrům, už na nějaká jeho vysvětlení nečekají a v mžiku se do něj pustí a pěkně ho seřvou… A všichni. I Bagič… Jelikož i na něj je jeho poslední soukromožroutská logika přemíru…

Ne – tentokrát se mu přátelé nesmějí, ale jenom mu spílají a všemožně hrozí. Prostě vyčítají jeho lakomé duši i poživačnému tělu všechny možné skutky, ve kterých se ukázal jako sobec, lakomec a žrout, snad už od školky.

Luboš dokonce neváhá jít až tak daleko, že Milďákovi předhodí i to, že jeho dědeček po válce jako příslušník „Rudých gard“ zabavil jeho mladému taťkovi motorku i s postraní lodičkou po Wermachtu, na které prchl až z Německa z nucených prací – prý aby mohl zásobovat obyvatelstvo, a pak místo toho na ní vozil sám pro sebe snad až do šedesátých let trávu králíkům.

Milda se zdá tím přívalem kritiky poněkud zavalen a chvíli vypadá, že je mu i úzko a možná se i stydí… Jak ho ale znám, je mu spíš trapně, že se neovládl a neprozřetelně nechal propuknout svým vášním, než aby litoval činů svých, či vlastní rodiny.

Protože hluk ani nadávky neochabují, Miloš se vydá své přátele uchlácholit, aby mu už dali pokoj: „…Tak jo, soRRy, žRRádla je dost pRRo všechny, tak se z toho ze všeho neposeRRte, já jen myslel, aby se každýmu bRRalo stejným dílem…,“ k tomu pomalu couvá a odchází od rozladěného hloučku raději servírovat na stůl. Přesto si v půli cesty neodpustí ještě jedno osobní upozornění: „…Ale z toho dRRuhýho kufRRu dostanete hovno, to vám řikám na RRovinu.“

* * *

Oběd jsme zdárně dotvořili a jídelní tabuli slušně rozprostřeli a nyní sedíme pohodlně u stolu a konzumujeme guláš s kolínky a žampiónovou polévku. Každý má na talíři svou porci, ale kdo chce, může si i přidat z kastrólů uprostřed stolu, v nichž jsou ještě přebytky jak předkrmu tak i hlavního chodu. Nejvíce se tumluje opět Míla, a jediný si také z talíře nabírá lžící a ne příborem jako my, protože je prý tak zvyklý z domova… Asi mu to i nejvíce chutná, jelikož za každým soustem mlaská, trochu chrochtá a rozstřikuje omáčku z nádoby.

Když si i podobným způsobem potřetí přidá, nevydrží už Luboš ten pohled, aby si do něj nerýpl: „Nervi si to do tý držky tak rychle, tady se nemusíš bát, že tě někdo předběhne,“ posměšně mu praví.

„MagoRRe, já žeRRu jako doma, takhle se u nás jí noRRmálně,“ odsekne mu Banda s plnou pusou – i když, pravda – hltání trochu zpomalí.

„No jo, ale tady nejsi doma ve vepříně, ale mezi inteligentama, tak se pokus trochu ovládat…,“ odvětí Luboš a obzvláště si při tom nechá záležet, aby bylo dobře patrno jeho držení hliníkového příboru, který tady někde vyštrachal v eráru – poněvadž si vlastní samozřejmě zapomněl – pouze ve špičkách dvou prstů každé ruky.

„NestaRRej se kontRRolóRRe,“ zachrochtá Milda již jen krátce, jelikož ho mluvení zdržuje od jídla, a k tomu mávne po Lubošovi lžící, na níž však nepovšimnutě zůstalo přilepeno několik kolínek a oni jako vystřeleni z katapultu přistanou Lubošovi nad okem.

„Podívej se na toho vola ,… já mu snad rozbíju tu jeho narvanou papuli,“ vyletí Luboš od stolu, když si dlaní setře zásah z čela.

Jarda vedle na židli ho vší silou drží, aby se na Mildu přes stůl nevrhl.

„Nemá se do mě sRRát,“ oponuje mu Miloš a přestože reflexivně odskakuje od hodovní tabule a zvedá ruce na obranu, těší ho, že byl jeho soupeř tak poníženě zasažen.

My ostatní neutrální pozorovatelé se smějeme, čemuž vévodí svou délkou a hlasitostí František.

Dalších třecích ploch se během oběda už mezi námi nevyskytne a třebaže v každém nějaká ta malá nespokojenost bublá, přebije ji naše vlastnoručně vyrobené pochutnáníčko.

Po úspěšném strávení poledního menu se neméně úspěšně a s podobným odhodláním chopíme i všeobecného úklidu. To by naše mámy koukaly, jak se umíme činit, když chceme a když nám nikdo nenadává, že jsme dali něco jinam, než patří… Jen nám nechat volnou ruku a manipulační prostor, a smýčení a leštění by se klidně mohlo stát pro nás adrenalinovým sportem nebo i vyhledávaným koníčkem. Otázkou je na jak dlouho. Přesto je ale vidět, že když je nutnost i my dokážeme být pořádní.

Poté co máme hotovo a celá kuchyň září čistotou a ani špinavé nádobí se nikde neválí, vrátíme se zpět k prázdné a čisté umakartovému stolní desce na poobědový odpočinek. Rozvalíme se do židlí a jen tak doblba koukáme.

„Tak chlapi, co teď? chopí se slova Jaroslav.

Všichni se různě uculují, protahují, zívají a pokašlávají, ale nikdo se nemá k odpovědi.

„Tak já nevim, co si teda zatím dát něco na trávení…?“ navrhne František do ticha a začne se gebit.

„To jako myslíš, nějakej likérek?“ děsím se jeho návrhu, protože pořád mi ještě není úplně dobře po tom včerejšku a doufal jsem, že teď nechám aspoň několik hodin tělo odpočinout od přívalu jedů.

„Už si někdy viděl, že by se trávilo šťávou?“ vyštěkne na mě Jarda, popuzen mým nedostatečným důvtipem a já nějak cítím, že budoucnost mi asi moc nedá držet se mého ozdravného procesu.

„Tráví se zásadně Becherovkou!“ vstoupí do hovoru i Luboš svou malou somelierskou znalostní potencí, z které vyrozumím, že také on se nezříká završit obědové radovánky alkoholovým dezertem.

„Nebo apeRRitivem…,“ a nakonec předvede i Bandaska své znalost stolování, o níž se mu ale nikdo neprosí… Já vím, že kdybychom se bavili třeba o obrazoboreckém hnutí nebo o právech žen v Americe, to by držel hubu a dělal, že neslyší – ale teď, to se vykecává.

Já si začínám připadat stále více osamělejší v mé vizi a odvaha přednést vlastní plány na dnešní odpoledne ve mně i tak úměrně uvadá. Proto zrakem hledám jako poslední instanci slušného Bagiče, zdali by on třeba nevyštrachal v mysli nějakou variantu chování mému srdci bližší a zároveň přístupnou i druhým subjektům. Ten, protože je bystrý a solidární, samozřejmě vytuší, co značí můj hloubavý pohled, a tak se mne skutečně zastane… Asi také z vlastní zkušenosti ví, jak je průměrnému pijanovi po alkoholové metelici – že potřebuje určitý čas na rekonvalescenci. „…A neměli bychom se jít nejdřív opálit na pláž, ať nachytáme bronz, než zapadne sluníčko?“ nesměle praví.

„Blázníš, jak můžeš jít k moři s plným žaludkem, víš jak by si se tam v tom vedru potil a třeba se pak i ve vodě utopil?…… nehledě na to, že všichni správný Italové jsou taky doma, odpočívaj a dávaj si do nosu,… fiesta to ti nic neřiká?“

Zde na reakci Jaroslava lze krásně ukázat, že nemůžete v diskusním fóru žádného protivníka podceňovat i když se domníváte, že tímto směrem se jeho zájem o vědění nemohl nikdy ubírat, protože když člověkovi doopravdy o něco jde, dokáže v tajných komůrkách svého mozku vyšťourat všelijaké informace.

„…Snad siesta ne…,“ jen tak nesměle ho opravím, spíše kvůli přesnému vyznění, než proto, že bych ještě mohl nějak ovlivnit spád událostí.

„To je jedno! Důležitý je, že v tuhle dobu budou u moře jenom přihlouplý Čecháčkové a uřvaný Germáni, který si tam budou škvařit tu svou bílou špekatou kůži…,“ stojí si pevně za svými vědomostmi Jarda.

S Liborem si hledíme do očí a víme, že se budeme muset podrobit kolektivu, chceme-li dalších několik hodin strávit bez výsměchu a opovržení.

„Tak dobře, dáme si něco lehkýho, ale žádný míchačky, píjem jen Becherovku a siesta končí tak za dvě hodiny a hned potom ženeme na pláž trochu se osmahnout a taky za babama, viděli ste, co jich tam je…,“ podrobím se tedy většině, a abych aspoň něco zachránil, dokončím celou pravdu, jak probíhá poobědový odpočinek v těchto rovníkových zemích.

„To víš že jo, dáme pár paňáčků a mažem,… ale teď šáhni do svých zásob, myslim že zrovna ty vezeš litránek tý pravý tekutiny…,“ Fandu už nebaví to stálé protahování věcí, které jsou prakticky určené, a aby si mne jako hlavního odpůrce vychutnal, pošle mne přímo do jámy lvové, abych poznal, jak jsem byl vlastně celou dobu sám proti sobě.

V prvním okamžiku se také nafouknu kamarádovou neomalenosti, ale pak už vyrovnaněji odejdu do ložnice, vyprovázen zadržovanými posměšky kamarádů, zašátrat v batohu a získat onu požadovanou lihovinu.

Šest lidí, litr Jana Bechera a načatá plastiková láhev Tonicu – to je počáteční osnova dalšího dějství pod názvem „Česká siesta na Italské půdě“.

„Tak jak to budem pít…?“ optám se, když slintáme nad hlavní rekvizitou a nikoho ani nenapadne podívat se nahoru do kredence, zdali náhodou tam nejsou nějaká štamprlata nebo nádobky na rozlití.

„Nedělej s tim žádný štráchy Vendy, normálně to budem cucat z flašky, tady sami před sebou si nemusíme na nic hrát,… a vůbec, když už máme jednou uklizíno, přece si nebudeme dělat znova bordel…,“ praví Fanda a nejspíše všem z duše, a tak už se dál nevyptávám, a abych už měl tu proceduru za sebou, rovnou se natáhnu po lahvi a dlouhým douškem polknu jeden lok.

Než mi stačí destilát vklouznout do žaludku, jak už mám vyzkoušeno, honem rychle ho zapiji Tonicem, aby to přeci jenom zase nebyl takový nápor na chuťové buňky.

„…Co to zalejváš jako zahrádku srabe,… dej to sem prosim tě,“ vytrhne mi zelenou placatku z ruky Fanda, který mě celou dobu pozorně sledoval, přičemž se samozřejmě chechtá, a ještě dál haleká, „… dívej, já ti předvedu, jak se píje v létě, na dovolený a v cizině…“

Obřadně chytne láhev do obou pracek, z každé strany ji pohladí, a pak začne.

Nejdříve otočí celého Bechera vzhůru nohama a nechá si ho vtéct do ústní dutiny, co se mu vejde, a že skutečně nešvindluje, můžeme zjistit podle toho, jak jsou ve flašce normálně vidět bublinky. Když má téměř plnou hubu, odtrhne sklenici od pysků, zvedne ruku na znamení – teď to přijde pánové – a třikrát, možná čtyřikrát zakvedlá tekutinou v puse, jak to děláme s čirou vodou při vyplachování po čistění zubů – a pak teprve polkne… Vzápětí na to se z Františkova hrdla ozve zvířecí řev a obličej se mu zkřiví do odporné grimasy. Má kalný zrak, vyceněné zuby a koutky úst mu neustále škubají k zátylku, jako by dostaly zásah elektrickým proudem.

Další vteřiny setrvá Kastelán v nehybné poloze, a aniž by se napil čehokoli jiného nealkoholického, nechá projít nezaměnitelnou chuť Becherovky až do posledního morku kostí. „Viděls vole…?“ a názornou ukázku dorazí touto závěrečnou replikou.

Všichni na něj zíráme jako na sebevražedného chemika a já se celý otřesu, jak mi běhá mráz po zádech… Byla to teda síla – to musí poctivě uznat každý. Mě se z toho navíc dělá i dost šoufl, protože ještě cítím tu svou požitou dávku v ústech a živě si dovedu představit kolikrát hůř na tom musí být František… Bagič má pocity asi podobné, ač jeho pití ještě čeká, jelikož se rychle zvedne a prchá na balkón nadýchat se čerstvého vzduchu.

„Dobrý Fery, fakt dobrý,… takhle to chlemtá snad jen Bendlík, (vyhlášený Rožmetálský opilec, který pro pobavení štamgastů a za nějakou tu štamprdli provize, pije Ferneta ohřátého na vařiči, vaječňák míchá s lógrem od kafe, pivo srká lžící z talíře, a hlavně žere kovové mince od pětikoruny nahoru, nechá je projít trávicím traktem, a pak je doma restauruje a uvádí znovu do oběhu),“ ohodnotí Frenkýho výkon Jarda tím největším stupněm kvality.

„…Tak ste to viděli žblabuňkové, a teď se koukejte nenechat zahanbit,… kdo je další na řadě…?“ dme se pýchou nad svým výkonem Fanda a dívá se kolem stolu hledaje následovníka.

Přestože do jednoho jeho pijácký výkon obdivujeme, kupodivu se nemá nikdo moc k tomu ho napodobit. Výmluvy jsou různé – od slabého žaludku a únavě po cestě, přes ještě nedostatečnou aklimatizaci, až po nereálné zákazy a varování od maminky. Ačkoli pak Fanda stupňuje svoje výzvy do apelací mužům nejvzácnějších – a to je čest, hrdost, sláva, chrabrost – stále nikdo se neodváží jeho styl zopakovat.

Když dohadování zase nebere konce a alkohol ještě více teplá, František už odmítne poslouchat ty výmysly a uvolí se tedy k udělení výjimky; že když je teda jako ten první den, povolí, aby si každý chlastal jak chce, ale zítra už nikomu nic neodpustí.

Potěšeni touto zprávou se chopíme konzumace alkoholu hned v radostnějším duchu, než kdyby nám byl způsob přenosu tekutiny do vlastních útrob represivně nařízen… Také zábava se najednou pěkně rozjíždí, a láhev docela svižným tempem rotuje od osoby k osobě – a dejme tomu, tak od třetího kola chlemtá na trávení už málokdo. Já poznávám, že staročeské moudro – čím si se včera zkazil, musíš se dnes napravit – opravdu platí a s dalšími doušky Becherevky je mi čím dál lépe, že téměř všechny následky ze včerejší opice přestávám cítit.

Hned jak se vydá mezi lidmi kolovat druhý plný obal stejného nápoje – myslím, že nyní z majetku Liborova – počnou se zprvu nesměle, později mnohem odvážněji, linout bytem první barvité tóny národních písní. Ten, kdo si vzpomene nejrychleji na nějakou tu skladbičku, zahájí, a ostatní se připojí a pějí tak dlouho, dokud jim vystačí slova.

V této příjemné atmosféře čas pochopitelně běží méně střeženě, než v normálních časových prodlevách, a tak ačkoli dávno siesta skončila, nepřestanou se zvuky z našich mladých, jasných hrdel dál rozléhat éterem.

Když třináctý Karlovarský pramen definitivně vyschne a vystřídá ho Božkovský zabiják – jako by to byl ladící čudlík u rádia, přeorientuje se i naše hudební projekce z národního na internacionální charakter.

Luboš spustí velmi hlasitě předzpěvovat známou italskou hitovku posledních let – prvně prezentovanou na festivalu populární písně v Italském San Remu, jenž se uvolila přenášet i naše, Československá televize – „Belo imposibile“ od Janni Naniny. Ač Lubo samozřejmě z textu zná jen foneticky odposlouchaný úvodní verš, pokračuje přirozeně dále v celé první sloše krásnou intonačně dokonalou italštinou, že neznalý posluchač by se mohl domnívat, že je právě přítomen hudební zkoušce nějaké rodilé italské hvězdy… Refrénu, jež sestává z názvu písně a několika zkomolených italských frází, se pak chopíme jako sbor všichni a vyřváváme jej, než se Luboš zase přihlásí o sólo.

A jak utichnou naše vokály, vytasí se přítel z další umě sestavenou slokou a bez zaškobrtnutí předvede několik jiných vzorových románských veršů – lepších snad než ty původní – a my se po nich znovu ujmeme přednést sbory. Takto náš nadaný druh předzpívá snad deset částí populárního songu – až do ochraptění… Jestli mu pak v závěru něco nedělá problémy, tak je to právě text.

Čas pravidelně krájí další hodiny z odpoledne – ale kdo by je sledoval, když je tu taková veselice… Moje žaludeční viróza zcela vymizela a vystřídal ji jakýsi druh exotické euforie, při kterém se mi zvláštní teplo rozlévá do všech údů a po celém těle. Také přehodnocuji svůj původní pošetilý návrh, škvařit se někde na pláži a kousat se tam nudou, když tu mám všechno co potřebuji… Zábavu a kamarády. Pravda – po prvotním ostychu jsem se zdařile pustil do přihýbání ze všech lahví, co se na stole vyskytly – ale tím to určitě není, vždyť já se umím bavit i střízlivý – a musí být lež, co třeba tvrdí moje matka i jiní zlí jazykové, že bez alkoholu je se mnou sranda jako v márnici a koukám kolem sebe jako pulec… To mohou říkat jen lidé, kteří mne neviděli v inspirujícím prostředí a mezi pravými přáteli nastavenými na stejnou notu jako já, ale jen mezi nevítanými hosty či příbuznými.

Hlasitý zpěv dál buší kolem nás do stěn a otevřeným balkonem proniká i ven k sluchům procházejících lidí. Nikdo z nás už nevydrží jen tak v klidu sedět, a tak se držíme kolem ramen a houpáme se v rytmu skladeb ze strany na stranu.

Poněvadž po chvíli ani tento pohyb nedokáže uspokojit mé duševní rozpoložení a rozpumpovaná vnitřní energie se musí dostat z těla ven, vytrhnu se z řetězce, odskočím od stolu a začnu křepčit po celé kuchyni.

„Chlapi není to paráda, takhle krásně si užívat,… teď to má teprve pořádný grády, že jo…?“ ječím na celé kolo a stále se vykrůcám jako na Strážnických slavnostech, „…dejte mi sem kurva něco napít, nebo tady leknu žízní jako ryba…,“ mám však také potřebu doplnit vydané tekutiny, tudíž pokřikuji mezi kamarády a chmatám po první lahvi na stole, která mi přijde pod ruku.. Myslím, že je to zrovna nějaká vodka, či co, což je vlastně jedno, protože chuť se mi stejně mísí se zpěněnými slinami a potem – hlavně, že několika hlty zaženu krátké vyčerpání.

… Všechno se mi zdá najednou tak snadné a jednoduché, a ač se vytáčím již pěknou chvíli, sil mi neubývá, ba naopak, a pořád vymýšlím nové taneční kreace na linoucí se popěvky, a kmitám nohama do rytmu i mimo něj silou baletního sólisty, že vidět mě nyní Vlastík Harapesů, rovnou mne angažuje do Národního divadla.

„Teď vám chlapi, předvedu pořádný čóro móro…,“ houknu do všech rozesmátých tváří za stolem, kterých – hele – jakoby přibývá, a poněvadž už mi nestačí obyčejné tančení – to je pro mě příliš přízemní – chystám se ho spojit i se sportovním výkonem.

Předvádím jakýsi valašský odzemek štrejchnutý skokem do výšky, když chvíli dopadám na flop a chvíli na strédl. Má fyzická kondice je prostě nevyčerpatelná. Akorát – sakra – jakoby se venku trochu zatáhlo a kontury všeho kolem mě se tak nějak rozostřili… Že by už byl večer? Nesmysl – tak dlouho od oběda tu určitě ještě nejsme.To je divné…

Nadskakuji, vyhazuji nohy, padám a zase se zvedám. Přesto už ale ten samý požitek z pohybu jako na začátku nemám. Musím stále více přemýšlet, co zapříčinilo tu záhadu setmění – když navíc tma se nerozplývá, ale naopak stále houstne a houstne. Radši s tím trdlováním už přestanu – pokusím se místo toho přijít na kloub tomu přírodnímu úkazu… Že by nějaká fata morgána nebo meterologická porucha?

Ukračuji na balkón, abych aspoň tam vyhledal nějaké záblesky světelných paprsků. Sice v oněch místech chvilkový kmit jasu zastihnu, ale i ten se mi také vzápětí změní v tmu. Nechápu. Co na to asi říkají moji druzi – jaké oni mají vysvětlení k této změně světla…? Otočím se po směru, kde by se měli nacházet – leč, jaká tma přede mnou, stejná i za mnou… Kamarádi moji zlatí, kam jste se mi poděli – kde se mi schováváte, vylezte?

Chci postoupit vpřed, ale co to, nohy mne neposlouchají a jdou si kam chtějí, třeba teď úplně na druhou stranu, kam jim velím já. To je pěkné – nevidím a ještě nemám koordinaci tvaru a posunu těla……

Už napořád ztrácím orientaci… Nevím kde je stůl, kde jsou kluci, kde je ložnice; jen různě narážím na nějaké předměty kolem sebe. Končetiny si dělají co chtějí, smysly přejímají z venkovního světa, co si umanou, a já nějak nemohu všechny tyto aparáty skloubit v jeden koordinovaný celek… Když mozek chce na jednu stranu, nohy jako naschvál pochodují na druhou. No kurva, co se to děje, to jsem v nějaké kosmické raketě, nebo mě unesli mimozemšťané? Kroutím se dokola, hledám jakoukoli oporu, topím se v černočerném prostoru… Nahoře tma, dole tma, vpravo tma, vlevo tma…… nějaký hlas uvnitř mi hlásí odjezd někam… Ale kam sakra? I ten ale vzápětí utichá. Temno – vzduchoprázdno…

* * *

Začínám vnímat – je to něco jako probuzení – hrozně mi třeští hlava. Otevřu oči. Všude světlo, kolem rozličné předměty různých barev i tvarů, avšak mozková centrála stále zatím nefunguje na plný výkon. Nevím kde jsem, co jsem… Ležím na nějaké válendě v poloze skrčence z pravěkých hrobů, jsem oblečený, zrakem těkám po místnosti. Žádný předmět i sama postel mi nic konkrétního nepřipomíná… Nedá se nic dělat, budu muset začít přemýšlet. Tak do toho Vendy,…… aha, a hele, jsem Vendy, Václav, Venca, no tak dobrý, slušný začátek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Italská dovolená.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.