PANENKA

Psychologický román pro ženy

Věra Kadlecová

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2015

© Věra Kadlecová

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-95-3 (ePub verze)

ISBN: 978-80-87873-96-0 (mobi verze)

Panenka

Psychologický román pro ženy

Anotace

Rozvedená novinářka Beata Budařová se nastěhuje zpět ke své ovdovělé matce a chce napsat svůj první literární počin. Vybere si k tomu skutečný příběh bývalé narkomanky Evy, která zbavená svéprávnosti žije v soukromém sanatoriu. Ve svém zanícení je ochotná překročit i zákaz Eviny dcery Ester, která je jejím poručníkem a svou matku upřímně nenávidí. Beata šikovně vytáhne počáteční informace ze své matky a nadšeně odjíždí za Evou. Začíná psát…

[1. 9. 2015]

[Věra Kadlecová]

[tessy666@email.cz]

PROLOG

Zdálo se jí, že sedí na té tvrdé nepohodlné židli už celou věčnost, snad na chvíli usnula a celé její tělo i mozek obestřela jakási vata, která k ní nepouštěla nepříjemné impulsy zvenčí. Chránila ji a vybízela, ať se nebrání tomu příjemnému stavu beztíže a klidu. Podvědomě cítila, že se jí ten pocit líbí a nechce, aby vůbec někdy přestal. Na to, že se navrací zpátky do reality, byla upozorněna zprvu slabým a nenápadným nemocničním odérem, který však stále sílil a konečně se jí definitivně usadil v chřípí nosu. Vzápětí byl následován prudkým a dobře známým atakem chladu spojeným s úzkostí, prázdnotou a beznadějí. Libý pocit odhmotnění musel zbaběle ustoupit a duše se znovu zmocnilo zoufalství, brutální a nekompromisní, ale bohužel její nejvěrnější společník. Pohlédla na pacienta ležícího na lůžku pod přikrývkou zahalující částečně jeho vyhublé tělo a pomalu si prohlížela propadlou šedavou tvář s dosud zavřenýma očima. Nesla neklamné stopy nemoci, opotřebovanosti a únavy. Nebude dlouho trvat a budu tak vypadat i já, napadlo ji. Jak dobře znala tu tvář se všemi jejími výrazy, pohnutími a grimasami, jak dobře znala to tělo, které teď budilo dojem nevratné zchátralosti. Jak ráda ho dříve pozorovala, jeho charismatickou, drsnou tvář a hru vypracovaných svalů na těle používaném s lehkostí a šarmem. Milovala toho člověka, milovala ho tolik, že jí dříve jeho blízkost způsobovala až fyzickou bolest. Ale zároveň jej nenáviděla, že by ho snad dokázala i zabít. Kdyby to udělala, nemusela teď být smutným svědkem finální fáze téhle hnusné nemoci. Uleví se jí, až zemře? Vnitřní boj s protichůdnými pocity přerušilo náhlé:

„Miláčku?“ Hlas zněl slabě a sotva slyšitelně, bylo patrné, že svému nositeli způsobuje jisté obtíže. Ovládla se a lehce se pousmála:

„Spal jsi,“ skoro šeptla, „Jak je ti?“

Odpovědí jí byl sotva znatelný povzdech. Nenapadalo ji, co říct, myšlenky v hlavě sice tančily v divokém reji, ale ústa zůstávala neschopná cokoli vyslovit. Pacient se zhluboka nadechl:

„Nečekal jsem,… že tu ještě budeš, mělas… mělas mě vzbudit.“

Bolelo ji, jakou námahu mu asi působí každé slovo. Ten rozdíl, patrný v jeho tváři s každou jednotlivou návštěvou, ji hluboce zasáhl. Blízkost konce byla neodbytně cítit všude kolem a každý pohled na něj jí vnucoval tuto strašnou jistotu, ať se sebevíc bránila ji přijmout.

Chtělo se jí zařvat do tváře té trosky: „A kde bych měla být?“ Uvolnit konečně ten strašný tlak v hrudi. Vylít mu do obličeje všechno to zoufalství, pocit křivdy a ublížení a… strachu. Strachu ze msty osudu, se kterým si oba tak troufale zahráli vabank a v neposlední řadě z paralyzující skutečnosti, že teď už je sama. Znovu se však pokusila ovládnout:

„Jsi unavený.“ Pomalu vztáhla ruku a pohladila ho zlehka po tváři, „Půjdu.“

Nechtěla, vůbec nechtěla odejít z tohoto bezpečného místa po jeho boku. Svět dávno přestal být přátelský, obávala se ho a strach z budoucnosti ji drtil téměř neustále. Současně si uvědomovala, že prostě musí jít, že už neustojí pohled na toho umírajícího muže a že ji nezachrání jeho osvobozující smích.

„Přijdeš zase?“ Nemocný opět pomalu zavíral oči. Zdálo se, že mu na odpovědi příliš nezáleží.

„Určitě, brzy.“ Krátce zaváhala a dodala: „Všechno bude zase v pořádku.“

I ve své otupělosti si uvědomila, jak falešně to zní. A on je ten poslední člověk, kterého by mohla tak primitivně oklamat.

Chvíli trvalo, než odpověděl, oči již pevně zavřené.

„Ne, ale stálo to za to.“

Zpráva o jeho smrti ji dostihla za dva dny. Zrovna ve chvíli, kdy se konečně odhodlala opustit vězení mezi čtyřmi holými zdmi a možná ho opět navštívit v jeho samotě. Když si odnášela z nemocnice těch pár věcí, které po něm zůstaly, byl mezi nimi dopis. Roztrhla obálku. Rukopis byl trochu nejistý, ale o identitě autora nebylo pochyb. Byl krátký, ale po jeho přečtení pro ni zčernal svět úplně.

„Až nevyhnutelná blízkost smrti, černé svědomí a náhlý sentiment donutily mě, bezohledného bohéma a hochštaplera, napsat tyto řádky tobě, můj anděli a démone, moje lásko. Nikdy jsme se neměli potkat a když už se tak stalo, měla jsi vzít nohy na ramena a utíkat na druhou stranu. Hluboce, jak jsem jen schopen, se omlouvám za vše, co jsem ti způsobil a nepochybně ještě způsobím, aniž bych doufal v ospravedlnění svých činů ve tvých očích. Nezbývá, než doufat v satisfakci, až přijdeš za mnou. Budu na tebe čekat.“

Bezkrevnými rty si opakovala ty věty pořád dokola jako zaklínadlo. Snad se snažila změnit jejich význam, ale záhy zjistila, že je to nemožné. On už zaplatil cenu nejvyšší, zbývá ona, aby doplatila zbytek. Šok ustupoval tupé malátnosti a posléze rezignaci. Klesla v nemocniční chodbě na lavičku a nekonrolovatelně se v lenivém letním odpoledni rozklepala zimou.

BEATA

„Ty tam opravdu chceš jet?“

Moje matka se náhle zjevila ve dveřích společné haly. Byla i v domácím obleku elegantní a tázavě se na mě dívala. Překvapila mě, ačkoli jsem mohla najisto počítat s tím, že si mého chystání k odchodu všimne. Ostatně jako vždycky. Jakmile ucítila ve vzduchu něco zvláštního, považovala za svoji povinnost nechat si vyčerpávajícím způsobem objasnit důvod mého odchodu. Dělala to kupodivu i v mém věku, který jsem již dlouhou dobu považovala za dospělý. Ne, že by mě nějak stíhala, ale měla ráda ve věcech jasno. Zkusila jsem dělat jako že neslyším a dál si skládala připravené věci do aktovky. Snažila jsem se prostě získat trochu času než budu muset odpovědět a vyslechnout její námitky. Bylo nad slunce jasné, že dobře ví, kam se chystám, ale potřebuje mi k tomu říci své.

Byla to stále máma a nerada se vzdávala práva mluvit mi – aspoň občas – do mých odchodů ze společné domácnosti. Zvlášť, když na mě momentálně nedohlížel nikdo jiný. Po vyváznutí ze svého zatím jediného bezdětného manželství jsem se znovu nastěhovala do domu svých rodičů na okraji okresního města. Tuto krásnou secesní vilu za bolševické hrůzovlády získali úplatkem jistému funkcionáři MNV jako ruinu. Za nepřetržitého šetření korunky ke korunce, ji pak v potu tváře rekonstruovali téměř dvacet let. Takže jsem zdaleka neměla všechno, po čem prahlo nejprve mé dětské a posléze pubertální srdíčko. Dnes jsem jim oběma vděčná za pozitivní výsledek téhle výchovy. Peníze pro mě nemají přehnaný význam a v mém hodnotovém systému rozhodně nejsou na prvním místě. Na otci si tato heroická stavba vybrala svou daň v podobě podlomeného zdraví a několik let po ukončení budování vysněného domova zemřel na infarkt. Když jsem odkráčela za hlasem svého srdce, nedbajíc nabídky svých rodičů, abych neopouštěla rodné hnízdo – místa je tu dost –, zůstala zanedlouho v našem domě matka sama. Zkoušela nevyužitý prostor pronajímat, ale aniž by měla přemrštěné požadavky, nájemníci se dost střídali. Krátce nato, co se zoufale rozhodovala, zdali vilu pronajme mateřské školce nebo lesnímu závodu, se moje srdce vrátilo na své místo, hlava vystřízlivěla a oči prozřely. Odešla jsem z nepovedeného manželství a vrátila se do hnízda trochu starší, zkušenější a s méně ideály. Žily jsme si tu víceméně spokojeně, každá ve svém patře a bez přehnaných nároků na společnost té druhé.

„Vnímáš mě, Beato?“ zaútočila znovu, „Na něco jsem se ptala.“

Bylo mi jasné, že se nevykroutím. Samozřejmě, probírala jsem s ní tuhle návštěvu, když jsem se po jistých krocích rozhodla, že ji podniknu. Za prvé proto, že měla k celé té záležitosti jistý vztah a pak… jako snad každá, byť dávno dospělá dcera… jsem nevěřila, že by mi matka poradila špatně. Neměla jsem také moc na výběr komu se svěřit. Má jediná a opravdu dobrá kamarádka byla daleko, známé a kolegyně nepadaly v úvahu a nový adept na vztah se taky nerýsoval.

„Zkusím to,“ odpověděla jsem krátce se zbožným přáním víc to nerozebírat. Podceňovat matky, zvlášť tu moji, se ale nevyplácí.

„Hodně jsem o tom přemýšlela,“ podotkla. Tak to bude dlouhé, povzdychla jsem si. Snažila jsem se však zabránit, aby z mého výrazu cokoli vyčetla. Obrátila jsem se k ní v očekávání jejích argumentů.

„Proč, když už se chceš pustit do nějakého náročnějšího psaní,“zdůraznila slovo „náročnějšího,“

„Proč nepustíš uzdu své fantazii a schopnosti improvizovat a nevybereš si jako základ nějakou historickou událost na zajímavém, starobylém místě – třeba – a…“

„Jo, a nejlépe s kriminální zápletkou, viď? Nejsem Dan Brown, mami,“ přerušila jsem ji a vzpomněla pohotově našeho společně oblíbeného autora, jehož díla obě hltáme, „A taky nemám okolo sebe tým poradců ze všech možných oborů, historií počínaje a IT sférou konče.“ A též neoplývám tak bujnou fantazií, dodala jsem si v duchu pro sebe. „Odjakživa nejlepší romány píše život, mami. Kdo mi to často říkával?“ Proč mě sakra zrovna teď odrazuje? Z nějakého neznámého důvodu si počkala na tuhle poslední chvíli, aby se mě pokusila zastavit. Ostatně svůj úmysl ihned potvrdila tím, že se posadila a zkusila to odjinud.

„Ty si možná ani nedovedeš představit, co tam najdeš.“

„Snad koho, ne?“ opáčila jsem útočně, ale jako by mě neslyšela.

„Přijdeš si tam jako někdo, kdo se chce hrabat v hnoji, rozdírat staré rány a pást se na neštěstí druhého,“ zvyšovala razanci svých námitek, abych konečně pochopila, že je proti tomu.

„To si myslíš?“ Aniž bych si to uvědomila, můj hlas zazněl nezvykle ostře a na matku jsem upřela vyzývavý až bojovný pohled. Došlo mi, že se prostě rozhodla mě přesvědčit, spoléhala na mou mírnou povahu, která vždycky sice odolávala, ale nakonec se poddala. Tentokrát to bude jinak, mami.

„Ona si to bude myslet,“ řekla zamyšleně.

Do této chvíle jsem se domnívala, že mám přípravnou část svého plánu detailně propracovanou a že jsem sama se sebou naprosto srovnaná. Bylo to pryč. Výzva, kterou mi nikdo nenabídl, našla jsem si ji sama a opatrně podnikla první nutné kroky k jejímu uskutečňování. Pevně jsem se rozhodla, že tohle dobojuju a vezmu to zkrátka, abych do cíle dojela v nějakou rozumnou dobu. Posadila jsem se tedy také.

„Podívej mami,“ začala jsem a odhodlaně se nadechla: „Chci se pokusit přesvědčit jednu ženu, která už nikoho nezajímá o tom, že ještě žije. Chci jí umožnit, aby vyprávěla příběh svého života tak, jak to vidí a cítí ona. Chci, aby mi svěřila své pocity, naděje a zklamání. To je vše. Obstála jsem?“ Sama jsem měla v tu chvíli pocit, že opravdový spisovatel by to neřekl lépe. A to prosím, bez přípravy! Ale matka byla, jak se zdálo, ve formě a ještě to nehodlala vzdát.

„Oh, samé nesobecké důvody mi tu vypočítáváš, ty to snad dokonce děláš pro ni? Chceš si hrát na psychoanalytika? Nevšimla jsem si, že bys studovala psychologii,“ chrlila ze sebe, „Ale asi by to bývalo na místě, když už si chceš zahrávat s duševním stavem druhých.“ Odmlčela se a já pro jistotu okamžik počkala, jestli nebude pokračovat.

„Ne mami,“ řekla jsem trochu unaveně, ale s rozhodným úmyslem tuhle debatu skončit jednou provždy, „Dělám to hlavně pro sebe, chci… chci se prostě pokusit napsat tuhle story a chci ji napsat dobře, snaž se to prosím respektovat.“ Cítila jsem, že míra mé trpělivosti a ochoty je u konce.

Matka si povzdychla a na důkaz své rezignace nad mým postojem se zvedla. Ve dveřích se však ještě obrátila a jako doušku za naším pravděpodobně zbytečným rozhovorem, řekla:

„Nezapomeň při tom svém pokusném spisovatelském výlevu na fakt, že Richarda jsem znala. Nechci, abys jeho památku vláčela bahnem.“

Jak patetické!

„Nikoho vláčet bahnem nebudu,“ zamumlala jsem potichu a spíš jen pro sebe. Ve strachu, aby nechtěla ještě něco dodat, jsem se kolem ní protáhla s aktovkou v ruce, popadla v předsíni kabát a téměř v klusu opustila dům. Už cestou k autu začalo mé přesvědčení, že dělám správně pozbývat jistoty. Zmocnil se mne pocit, že když teď jen trochu zaváhám, rozplyne se má vyrovnanost jako pára nad hrncem a já neodjedu. Snažila jsem se proto vytěsnit všechny znepokojivé myšlenky z hlavy a soustředit se na cestu. Aktovku a kabát jsem pečlivě uložila na zadní sedačku svého staršího, ale spolehlivého forda, velkorysý to dar mého exmanžela. Neméně velkoryse nad ním mávl rukou a s úsměvem odešel vstříc novému životu beze mne. Usedla jsem za volant, nadechla se, nastartovala a plynule vyjela na silnici vstříc možná největší výzvě nebo taky průšvihu svého dosavadního života.

Výzvy se mi odjakživa tak trochu vyhýbaly a zřejmě ani já se jim nijak nenabízela. Od mého dětství všechno probíhalo tak nějak plynule, předem dané, žádné velké zvraty a výkyvy. Naši se snažili mě dobře vychovávat, já byla poslušná a věřila jim. Docela to vycházelo až do momentu, kdy poprvé osud necitlivě zasáhl do mého života. Byla to doba, kdy jsem poznala svého budoucího muže a zamilovala se tak třeskutě, že jsem svoji naplánovanou budoucnost hodila lehkomyslně za hlavu. Opustila jsem slibně se vyvíjející studia žurnalistiky ve druhém ročníku. Snila jsem o nich od puberty. Dopad téhle fatální chyby jsem měla pocítit velmi brzy. Prakticky hned, jak jsem si uvědomila několik důležitých věcí. Zatímco já se snažím vydělávat peníze do rodinného rozpočtu vysedáváním v okresní knihovně a po nocích brigádami při inventurách v supermarketu, můj zamilovaný manžel je vesele rozhazuje při stále častějších výletech za horolezeckými stěnami a různými horami, kde se vždy obešel bez mé společnosti. Když mi spadly růžové brýle a já se rozhodla definitivně skoncovat s otročinou lásce, začala jsem probírat své možnosti. Jako nedostudovaná novinářka velké šance slušně se uplatnit nemám, to mi bylo nepříjemně jasné hned. Vybavily se mi tehdy věty, které pronesla máma, už ani nevím, při jaké příležitosti. –Člověk by měl dotahovat věci do konce, když už se začne něco učit, tak se to také naučit a ne přeskakovat z jedné věci na druhou. Nakonec totiž zjistí, že má spoustu pouze částečných znalostí a dovedností, které nemá jak zužitkovat a je už většinou příliš líný, aby s tím něco udělal. Což nepochybně vede k pocitům marnosti a zbytečnosti.– A protože jsem po svých rodičích, zaplaťpánbůh, zdědila absolutní nechuť k trpnému a bolestínskému přijímání čehokoliv, co můžu změnit, udělala jsem si při práci několik kurzů tvůrčího psaní různé kvality, protože špatná zkušenost také zkušenost. A když absence mého muže u rodinného krbu začala povážlivě převažovat nad jeho přítomností, pustila jsem se s plným nasazením do intenzivního studia italštiny, která mě lákala vždycky. Anglicky jsem uměla, ale to dneska přece kdekdo, pobízela jsem se. Věděla jsem, že po dobré znalosti tohoto krásného a melodicky znějícího jazyka bude na trhu velká poptávka. A to, že jsem v poměrně krátkém čase zvládla všechny zkoušky na profesionální úrovni bylo důkazem, že mě manžel zanedbával opravdu hodně.

Dnes, ve svých pětatřiceti pracuji na částečný úvazek v redakci nejmenovaného časopisu okresního formátu, ale jinak jsem na volné noze. Vděčím za to právě italštině, jejíž znalostí se živím. Baví mě to. Hodně překládám a občas tlumočím. Zatím si mohu vybírat, co dělat chci a co ne. Můj pracovní výkon bývá poslední dobou ovlivněn tím, jaké nutné opravy potřebuje náš dům nebo kam chci jet na dovolenou. Co se týče spisovatelských ambic, tato není první. Do našeho časopisu jsem přispěla asi čtyřmi povídkami, z toho dvě byly na pokračování. Rozsáhlejší příběh jsem pak začala psát dvakrát. V prvním případě předtím, než jsem poznala svého muže, a ten pokus skončil v koši. Podruhé už v manželství, ale chybělo mi soustředění. Po napsání několika stránek mi příběh přišel slabý a hloupý. Snad mě tentokrát čeká trefa do černého.

BEATA A ESTER

Moje rozhodnutí, a sice napsat konkrétní příběh, zrálo docela dlouho. Nyní vlastně stojím – řečeno hodně troufale – před prahem vlastní realizace. Zdánlivě krátký úsek trasy a to dostat se na práh, bude z této fáze nejobtížnější. Mnozí z nás, možná všichni, máme občas pocit, že bychom si měli ještě něco dokázat, poznamenat nějak pozitivně svět. Ti odvážnější dokonce zatouží, aby po nich něco zůstalo. Před krátkým časem se to stalo mně. Snad to způsobilo náhlé uvědomění si absence dětských hlásků vesele výskajících po domě, možná chvilkový pocit nudy a otravy ze stereotypu, nevím. Prostě, stalo se to. A zrovna ve chvíli, kdy jsem v sobotu večer sledovala s matkou detektivku v televizi. Porozvodové období, kdy jsem bojovala s návaly ublíženosti, stěhováním a vůbec novým uspořádáním života, bylo za mnou. Najednou jsem se přistihla, že sedím v sobotu večer s matkou doma u televize a nemám přitom dvě děti, o které bych pečovala. Také mi není šedesát pět let a nejsem matčina přítelkyně. Zaujatá tímto smutným zjištěním, jsem počala podrobovat své nitro důkladné analýze. Postupně jsem odvrhovala různé činnosti jako návštěvy kaváren, nočních barů a hospod vůbec. Nezaujal mě ani tenis, squash, horolezectví – pozdě, či kurs první pomoci, pedagogické minimum, pletení, vaření a pečení domácího cukroví, až – heuréka! Napiš konečně pořádnou knihu! A pak už mírněji – nebo se aspoň pokus. Ne, že bych neměla ráda sport, ale jenom rekreační, třeba plavání a turistiku. A víte – svého muže jsem musela taky něčím krmit. Vážně nevím, jak ten film skončil, protože se slovy „Dobrou noc mami,“ jsem se zvedla z dobře vyhřátého křesla. Aniž bych na překvapenou matku jen pohlédla, opustila jsem její byt a vydusala schody do toho svého, abych neprodleně začala pilovat podrobnosti svého úžasného nápadu. Po nějaké době jsem byla hotova s osnovou přípravné fáze, měla jsem přehledně jasno – alespoň teoreticky –, které kroky učiním nejdřív a které později, případně podle toho, jak se bude vyvíjet situace. A protože nerada ztrácím čas a neviděla jsem důvod k otálení, začala jsem plnit první body.

Jedním z těch důležitých a jak se ukázalo i obtížnějších, bylo opatrné navázání kontaktu se slečnou Ester Herclovou. Seděla jsem ve svém obýváku, chvějící se rukou svírala telefon a chystala se zavolat slečně Ester, dceři hlavní aktérky mé budoucí knihy. Číslo jsem získala rafinovaným trikem, když jsem se po zralé úvaze rozhodla napsat životní příběh její matky. Při shánění podkladů pro sérii článků jsem náhodně narazila na internetu na počátek story, jejíž část se dokonce odehrála v mém rodném městě. S malou dušičkou v těle jsem to číslo vytočila.

Hlas slečny Ester byl mladistvý až dětský a nepříjemně pisklavý. Trochu mě to překvapilo, protože jsem si zjistila, že je jí dvacet šest let. Do přívětivosti měl hodně daleko. Vlastně se ani nedivím, zavolala jí cizí ženská a tajnosnubně ji zvala na schůzku. Já sama jsem uvážlivě zvolila lehký konverzační tón prostý jakékoliv podbízivosti nebo dokonce budící nátlak. Věcně jsem ji informovala, že bych se s ní ráda sešla, protože potřebuji znát její názor v jisté věci. Šikovnou oklikou jsem se zmínila o pomoci, abych ji navnadila ke vstřícnosti. Závěrem jsem podotkla, že bych jí byla opravdu vděčná za chvilku jejího času.

„No…, ne abyste si myslela, že mám zas tolik volnýho času, jsem poměrně dost vytížená,“ snažila se Ester, aby to znělo důležitě a nedala mi to úplně zadarmo.

„A když taky uvažuju, že mě možná chcete do něčeho namočit.“ Co to blábolí? Do čeho, proboha?

„Ujišťuju vás, že o nic špatného nebo dokonce nelegálního mi nejde,“ uklidňovala jsem ji, aby mi nepraštila telefonem. Ať si nemyslí, že ji chci pumpnout o peníze do nějakého pofidérního kšeftu nebo sháním duše pro pojišťovací společnost.

„Mám čas jenom v sobotu,“ pronesla zase tím afektovaným pisklavým hláskem. Nevěděla jsem sice, jak vypadá, ale už teď mi byla protivná. Nicméně, tady se nedalo smlouvat, tak jsem nadšeně odpověděla:

„To je výborné, slečno Herclová, hodilo by se vám to třeba v pět?“

„Třeba jo a…“ Krátké zaváhání, „Chodím většinou do Magnolie.“

To byl podnik, který jsem zrovna nemusela, protože je snobský a bez atmosféry. Vzpomínám si, že byl otevřen už v devadesátých letech, ale dosud si nebyl jistý, na co si vlastně hraje. Navíc většinou servilní personál, ale kdo je tady prosebník?

„Dobře, sejdeme se tedy v sobotu v pět v Magnolii. Děkuju vám, budu se těšit na shledanou.“ Uff…

Ester už jen pípla pozdrav a jistojistě se oddala usilovnému přemýšlení o důvodu mého záhadného pozvání. Do soboty se na tebe budu muset připravit a trochu vyladit strategii našeho rozhovoru. Kromě toho, že jsem obratným trikem sehnala její telefon, jsem o té holce nevěděla vůbec nic, jen – čí je to dcera. Nedokázala jsem ještě odhadnout, nakolik bude pro mě důležitá, ale cosi mi našeptávalo, že to s ní nebude snadné. Upnula jsem se na jediný cíl, a to dostat se přes ni k její matce. Ani zdaleka jsem si nebyla jistá, zda právě tohle je ten správný krok a už předem jsem počítala s tím, že to může být dokonalé šlápnutí vedle. Možná, kdybych jemně a šikovně naťukla svou matku, něco bych se třeba dozvěděla. My jsme spolu ale od toho mého památného útěku před sobotní televizí mluvily nějak víc rezervovaně. Často jsem ji dokonce přistihla, jak na mě upírá zkoumavý pohled. Určitě věděla, že je něco v luftě, ale mlčela a já zatím nesebrala odvahu začít sama.

O rodině, která byla středem mého zájmu, jsem měla jenom pár kusých informací. I ty ovšem pocházely z drbů dosud tu a tam kolujícími naším maloměstem. Jisté bylo jen to, že z celé rodiny zde trvale žila pouze Ester. Také čas, který uplynul od kritických událostí, jež proběhly sice dramaticky, ale v podstatě skryty zvědavým očím a uším místních občanů, už sehrál svoji blahodárnou roli. Lidé zapomněli a vytvořili si prostor pro věci další, které aspoň na chvíli naruší zdejší poklidný životaběh. Říkalo se, že Ester kolem sebe vybudovala vysokou obrannou zeď a na tehdejší temné události se hrdinsky snaží zapomenout. Prostě o nich s nikým nemluví. Nedivila jsem se, ale o to víc mi bylo jasné, že proniknout alespoň trochu za tento val nebude žádná selanka.

Přišla deset minut po páté, abych si nemyslela, že se na schůzku se mnou jen hrne. Trochu nejistým krokem se blížila k mému stolu. Co jsem mohla ohodnotit za těch pár vteřin, byla to průměrně pohledná, nepříliš vysoká holka s polodlouhými světlými vlasy. Na svůj věk však působila trochu upjatě a chyběl jí jakýkoli šmrnc. Možná, kdyby na ní trochu zapracovala kadeřnice a vizážistka a usedlé oblečení vyměnila za nějaké mladistvější, byla by docela kočka. Nemohla se splést, protože tou dobou jsem seděla v Magnolii pouze já. Zbytek občanů dal zřejmě přednost sledování nějakého nablblého seriálu nebo útoku na supermarket. Už dříve jsem si všimla, že tato nová zábava se v poslední době stává víkendovým hitem lidí všeho věku. Mému záměru to příliš nevyhovovalo, servírka nebude mít co dělat a bude ji lákat našemu hovoru naslouchat. Naštěstí pustila nějakou muziku a vůbec – kostky byly vrženy. Ester se zastavila u stolu a já se na ni povzbudivě usmála.

„Vy jste paní Budařová?“ měřila si mě trochu ustrašeným pohledem jako bych jí chtěla ublížit. Později mi došlo, že bát jsem se měla spíš já.

„Ano, a vy jste jistě slečna Herclová, dobrý den, jsem ráda, že vás poznávám.“ Usmála jsem se a napřáhla pravici.

„Dobrý.“ Váhavě a jenom slabě mi stiskla ruku a já ihned zaznamenala, že má trochu vlhké dlaně a mírně se chvěje. Posadila se.

„Tak, o co jde?“ Tázavě si mě prohlížela a tvářila se přitom vyzývavě až přidrzle. S odpovědí jsem vyčkala, neboť se k nám blížila servírka. Já si espreso a matonku už objednala po svém příchodu.

„To samý,“ řekla Ester. Servírka kývla a odporoučela se.

„Tak co chcete, když už jste mě sem vytáhla?“ pohodila hlavou a zdvihla obočí.

Rozhodla jsem se neotálet a přejít rovnou k věci, protože tahle holka mi nehodlala poskytnout žádný prostor. V jejím rádoby vyzývavém chování nebylo ani stopy po vstřícnosti a já pochybovala, že vůbec ví, co to je. Celá tahle věc jí byla nepříjemná a snažila se to zakrýt neomalenou drzostí.

„Slečno Ester,“ zvolila jsem oslovení jménem, „Ráda bych navštívila v sanatoriu vaši matku a myslím si, že by jste mi mohla trochu pomoci při prvním kontaktu, pokud vám to není proti mysli a neobtěžuje vás to, samozřejmě.“ Polkla jsem a sledovala, jak Ester proti mně jakoby roste a tvář jí zalívá ruměnec. Prudce vydechla a prsty začala nervozně bubnovat na stole. V tu chvíli u nás přistála servírka s její objednávkou, takže jí zamezila v hovoru. Neobtěžovala se poděkovat, jen počkala, až se vzdálí a vybuchla jak přetopený kotel:

„Proč chcete navštívit mou matku?“ vypískla zase tím vysokým hlasem, který byl čím dál víc intenzivní.

Začínala jsem mít té holky dost. Nic jsem jí neudělala a ona se už dopředu chová nepřátelsky. Vyprovokovala mě.

„Chci se pokusit napsat její příběh,“ řekla jsem. Hlas se mi ani nezachvěl, pronesla jsem tu větu zřetelně a dívala se jí přímo do očí.

Teď už byla rudá úplně a její obličej se zkřivil do ošklivé grimasy. Zapřela se rukama o stůl a hlavu vysunula nebezpečně blízko ke mně. Zcela instinktivně jsem trochu ucukla.

„Ták vy chcete napsat životní příběh starý pološílený feťačky?“ Nevěřícně odsekávala slova jedno za druhým. Zmohla jsem se jenom na kývnutí a poskytla jí tak výhodu vylít celý ten kýbl splašků, aniž bych vůbec reagovala.

„Phá, to se mi snad jenom zdá!“ pokračovala plynule ve stejném tónu, s hlavou pořád téměř u té mojí, „Tak vás zajímá ta feťácká štětka? Je vám jí snad líto nebo co?“ Nadechla se a vyvalila oči:

„A já? Já vás náhodou nezajímám? Já, brácha a táta? To… to víte, že se na nás všechny vykašlala a odtáhla se kurvit a rvát drogama s tím svým grázlem?“ Najednou se zarazila, ušklíbla a konečně se opřela. Trochu se mi ulevilo. Ta blízkost její zuřivé tváře mi naháněla strach.

„Abyste věděla, není to moje matka, je to troska se zbytkama mozku. S mojí pomocí tedy fakt nepočítejte,“ pronesla stroze, ale srovnanějším hlasem a pásla se na mém šokovaném výrazu. Seděla jsem jako paralyzovaná a stále nebyla schopná cokoli říct. Evidentně o to ani nestála.

„Tohle si zaplaťte,“ ukázala na netknutou kávu a matonku, „Kdybyste řekla rovnou do telefonu, o co vám jde, bylo to vyřízený hned. Ušetřila byste si čas a hlavně ten můj, je vám to jasný?“

„Teď už ano, ale pozdě, bohužel,“ řekla jsem potichu, abych se taky nějak vyjádřila. Jak jsem mohla být tak domýšlivá a neopatrná, že jsem nepředvídala něco takového. Ta holka měla v sobě tak zkoncentrovanou nenávist vůči vlastní mámě, že by ve svém současném rozpoložení byla vhodným materiálem pro psychologa a ne pro smysluplnou debatu se začínající spisovatelkou. Rychle se zvedla a vykročila ke dveřím. Najednou, jakoby jí něco prolétlo hlavou, otočila se a vrátila těch několik kroků zpátky ke mně. Nebezpečně se ke mně naklonila. Na okamžik jsem uvěřila, že mě snad uhodí.

„Táta ji nechal zbavit svéprávnosti, tak si dejte pozor!“ zasyčela mi do obličeje a odkráčela definitivně.

„Copak jste provedla Esterce, že odešla tak rychle? Ani kávičky se nenapila, a to jsem jí udělala takovou, co má ráda.“

Vida, Esterce, zaznamenala jsem poněkud opožděně slova servírky, protože jsem tam seděla jako blbec a konsternovaně hleděla směrem ke dveřím, kterými Ester odešla. Teď tedy, ač nevolána, stála servírka u stolu, zvědavě si mě prohlížela a očekávala zřejmě vyčerpávající odpověď na svoji otázku.

„Asi ji něco rozčililo,“ řekla jsem mátožně. Upřeně jsem sledovala dveře, kterými se možná Ester každou chvíli vrátí a ještě si to se mnou dovyřídí.

„Všimla jsem si… a…“

„Zaplatím!“ vyhrkla jsem náhle a zarazila její zvědavé útočení na mou osobu. Zase příčetná jsem si uvědomila, že je nejvyšší čas vypadnout. Tázavě jsem na ni pohlédla, co si s tím počne.

„Dohromady?“ protáhla zklamaně a hlavně zbytečně, jelikož ani ona nemohla vidět jiného adepta na placení než mě. Ponechala jsem to bez odpovědi a nechala si nasupeně spočítat účet.

Tak tady mě zas dlouho neuvidí, prolétlo mi hlavou, když jsem se slůvkem „sbohem“ rychle opouštěla Magnolii. Venku jsem se nadechla a málem vrazila do skupinky rozjařených lidí středního věku, kteří se očividně připravovali poctít tenhle podnik svou návštěvou. Asi nějaký sraz abiturientů. Kde jste sakra byli před čtvrthodinou? V duchu jsem zaúpěla. Ta zvědavá nána by měla dost práce s vámi a netrápila by se tím, co se stalo mezi mnou a Ester. A že o tom přemýšlet bude a že se Ester, která tu byla zřejmě pravidelným hostem při nejbližší příležitosti zeptá, mi bylo jasné. Tak to bychom měli. Úplně zpackaný první bod mé krásné osnovy. Trochu mě to zdeptalo, ale nevyřídilo. Jedna nula pro tebe Ester, ale vždycky „existují jiné cesty, kudy se vydat,“ napadla mě věta z nějaké knihy, kterou jsem četla. Co si počnu? Domů se mi v tomhle rozpoložení nechtělo, matčinu bystrozraku by určitě neuniklo, že nejsem tak docela v pořádku. To poslední, na co jsem měla náladu, bylo něco jí vysvětlovat. Stejně za ní budu muset jít a hezky promyšleně a pomalu zavést debatu na tohle téma, abych z ní dostala všechno, co ví. To mi bylo jasné. Ovšem rozhodně ne teď. Zajdu do redakce, napadlo mě spásně. I když byla sobota podvečer, určitě tam natrefím na nějakého nadšence, kterému je psaní a pilování článků lepší víkendovou zábavou než cokoli jiného. Poklábosím si na nějaké prima téma a přijdu aspoň dočasně na jiné myšlenky. To je to, co potřebuju, rozhodla jsem se definitivně. A protože moje kroky vedly okolo příjemného baru, kam občas zajdu, neviděla jsem důvod nedat si panáka a spláchnout tak hořkou příchuť z nepovedeného setkání s Ester.

Domů jsem ten večer dorazila docela pozdě a v dobré náladě. V redakci jsem zastihla kolegu – bohéma Milana. Ten, jak bylo mezi zasvěcenými všeobecně známo, nerozlišoval, kdy je ráno, večer či noc, pátek nebo svátek. Když na něj zrovna sedla múza, tak prostě pracoval. Ani se nedivil, že jsem dorazila v sobotu večer. Skutečnost, kdy a jak se dostavují jeho kolegové do práce, vůbec neregistroval a tak nějak předpokládal, že jsou stejného založení jako on. Podobné pitomosti jako kolik je hodin nebo jaký je den, také neřeší. Podiskutovali jsme spolu o právě začínající výstavbě nové nemocnice, která byla ve stavebním plánu města, jen co já vím, asi třicet let. V jejich průběhu bylo stavbě bráněno nejrůznějšími způsoby. Protichůdnými lobby různých zájmových skupin, neprůhlednými tendry a podobnými těžkostmi. Kdyby ji bývali stihli ještě soudruzi, bylo po starostech, protože by ji zaručeně měli v plánu hned příští pětiletky a nemocnice již dávno stála. A na našeho Milánka padla čest napsat o této slavné události, jakou je započetí výstavby parádní článek. Nebyl z toho zrovna na větvi, protože téma pro jeho básnickou náturu bylo málo vzletné. Všichni jsme se tajně domnívali, že je to pomsta šéfredaktora, který konečně po několika letech zaregistroval, že si Milan chodí do práce víceméně jak chce a v každé volné chvilce využívá redakčních zařízení k sepisování svých básnických sbírek. Ty pak pod pseudonymem vydává. V redakci si společně myslíme, že jim rozumí jen on sám a možná ještě hrstka intelektuálů. Milan je k psaní bohem nadaný, protože těch volných chvil má habaděj. Neustále chrlí různé bombastické eseje a zamyšlení nad tématy tak náročnými – jak sám tvrdí –, že pokusit se je tisknout v našem časopise, rovnalo by se házení perel sviním. Škodolibě jsem si všimla, že tento úkol je opravdu nad jeho síly. Článek o započetí výstavby nové nemocnice těžko můžete prošpikovat básnickými metaforami, ale jen a jen fakty, a to fakty ověřenými. Byla jsem v poměrně dobrém rozmaru z pocitu, že když jsem z redakce asi v deset večer odcházela, měl hlavu o několik kilo lehčí než když jsem přišla.

Škoda, že mi ta dobrá nálada nevydržela trochu déle, povzdychla jsem si, když jsem o pár dnů později parkovala své auto před velkolepě vyhlížející branou soukromého sanatoria pro staré občany a lidi postižené lehčími formami duševních chorob. Byla ve mně malá dušička. Hořká příchuť z mého setkání s Ester dosud úplně nevyprchala a poněkud skličující rozhovor s mou matkou před odjezdem mi taky nepřidal. Zvlášť, když mu předcházel jiný, který ve mně naopak zanechal dojem, že jsem na správné cestě. Upekla jsem kakaovou bábovku, kterou má ráda a hned v neděli dopoledne jsem podnikla útok na její sdílnost.Vzpomněla jsem svůj včerejší večer strávený v redakci a úsměvně jí vylíčila problémy kolegy Milana s článkem o nemocnici, aby si nepřipadala mimo můj pracovní život. Pečlivě jsem vyslechla její poznámky a hovor šikovně u redakce držela, abych plynule a nenápadně mohla přejít k tomu, co mě zajímalo. Naše předcházející momentální nevraživost se vypařila. Za chvíli jsme si hezky povídaly jako každá máma s dcerou, které si rozumí a mají si co říct.

„Představ si, mami, že se tuhle objevila u nás v redakci ta dívka, no… ta Ester Herclová. Přišla za jednou kolegyní, co je se mnou v kanceláři a působila na mě tak trošku nejistě a snad smutně, moc se neusmívala a vůbec se tvářila divně, jakoby ji něco trápilo nebo co,“ vymýšlela jsem si statečně, „Já jsem samozřejmě neposlouchala, co si povídají, vzala jsem nějaké papíry a šla pryč, ale tak mě napadlo…, jak to tenkrát vůbec u nich bylo? Tam se stala nějaká tragedie, ne?“ A je to. Matka chvíli soustředěně míchala kávu, ale viděla jsem jí na výrazu obličeje, že zostražitěla.

„Proč to chceš vědět?“ Zvedla hlavu a upřeně se na mě zadívala. Okamžik jsem zauvažovala, jestli bude lepší vybalit to hned nebo ještě chvilku mlžit. Rozhodla jsem se pro to druhé.

„No…, otvíráme teď v redakci nová témata pro čtenáře, abychom nebyli časem nudní. Myslím si, že by nebylo špatné zpracovávat silné lidské příběhy, pohnutky pro činy, které vyústily v nějaké neštěstí nebo tragedie. Co prostě lidi vede, aby jednali tak nebo onak.“ Radši jsem zmlkla, abych nezačala blábolit nesmysly. Matka mlčela a tak, když jsem nabrala dech, pokračovala jsem:

„Když jsem viděla tu dívku, vzpomněla jsem si, že se tam něco stalo, no… a taky na toho pána, co k nám občas tenkrát přišel, toho jak se jen…, myslím, že s tím měl něco společného…“

„Richarda,“ pronesla konečně to jméno a zírala přitom do zdi za mnou, jako by mě přestala vnímat. No sláva! Zabrala, musela jsem tedy kout železo dokud je žhavé.

„Ty o tom něco víš, mami, viď? Nechceš mi o tom povědět?“ Polkla jsem a napjatě čekala.

Zhluboka si vzdychla, položila šálek s kávou na stůl a pohodlně se opřela.

„O té finální tragedii toho moc nevím, jenom útržky, jak se o tom povídalo ve městě. To mohou být samozřejmě způlky vyfantazírované blbosti zvědavých lidí, kteří prostě chtěli škodit.“ Odkašlala si a zavrtěla se v křesle. –No tak mami, nenech se pobízet, pomoz mi trochu. –

„Ale Richardův příběh znám z vyprávění tvého táty od začátku až prakticky do doby, kdy se seznámil s Evou Herclovou.“

„Povídej,“ zaprosila jsem jako kdysi, když jsem byla malá holka a chtěla vyprávět pohádku.

Trochu se usmála, spíš očima a řekla:

„Nevím sice, k čemu ti to bude, ale prosím.“ –No to by ses divila!– Zatvářila jsem se dychtivě a opřela si hlavu do dlaní na znamení, že bedlivě poslouchám.

„Otec Richarda a tvůj dědeček byli velcí kamarádi. Dokonce kdysi pracovali na nějakém patentu, který posléze zabavili komunisti, prostě dobří přátelé.“ Zadívala se z okna a já věděla, že teď už mi poví všechno, co ví a doslova jí visela na rtech.

Dozvěděla jsem se, že Richard byl vymodleným synem svých – posuzováno měřítkem té doby – poněkud starších rodičů, kteří na něm velmi lpěli a zahrnovali ho – hlavně matka – až chorobnou láskou. Jeho otec měl naštěstí zajímavou práci, která pohlcovala spoustu času a nedával ji proto tak urputně najevo. Matka byla ovšem v domácnosti, aby se mohla malému Richardovi plně věnovat. Nepřetržitě o něj pečovala a dohlížela, aby se mu nic nestalo. Celé toto její, místy až psychopatické zaujetí mělo počátek ve smrti jejich prvního syna, který naprosto zbytečně zemřel několik let před Richardovým narozením. Důvodem byl pozdní příjezd sanitky k akutnímu zápalu slepého střeva, který chlapec dostal. Bydleli tehdy kdesi v podhorské vesnici, toho osudného večera zrovna napadl první sníh a než silničáři upravili silnici, bylo pozdě. Jeho bratr zemřel v deseti letech na akutní sepsi. Matka se nervově zhroutila a nemohla se zúčastnit ani synova pohřbu. Nějakou dobu ji dávali lékaři dohromady a když se jim to jakžtakž podařilo, upnula se pouze a jenom na myšlenku, mít další dítě, takže poslouchala a bezvýhradně plnila všechna lékařská doporučení. Nakonec se to podařilo a ona otěhotněla. Že to nebude tak docela v pořádku, pociťoval Richardův otec hned od začátku, ale nechtěl manželku ranit. Dobře si uvědomoval, co protrpěla. A tak nechal věcem volný průběh. Richard se naučil velmi brzy zneužívat matčinu opičí lásku a starostlivost. Měl vůbec talent dostávat snadno od lidí to, co chtěl. Byl hezký a chytrý, proto se mu i leccos odpustilo. Dokud byl malý, tak to bylo v pohodě, problémy nastaly, když začal pobírat rozum a matčina neodbytná péče mu lezla krkem. Častoval rodiče naschvály a jak rostl, stupňovaly se. Jediná věc, s kterou táta s mámou nikdy neměli problém, byl jeho školní prospěch. Učil se lehce, byl od přírody inteligentní a nadaný. Jinak to byl grázl k pohledání, který si byl dobře vědom toho, že každý průšvih, který spáchá, na nátlak matky táta vyžehlí. Bohorovně spoléhal na to, že se učitelům na základní škole jaksi příčí dát dvojku či trojku z chování žáku, který má jinak samé jedničky. Na střední škole už to bylo ale jinak a protože tam ho páchání nepravostí doopravdy bavilo, stalo se dokonce, že ho pro kázeňské přestupky vyhodili. Otec se musel velmi ponížit, aby ho vzali na jinou. Tehdy mu konečně došlo, že se někde stala chyba a že měl manželku zavčas odvléct k psychiatrovi, který by jí dostatečně úderně vysvětlil, kam až takováhle nenormální láska může vést. Richard se časem vypracoval až k pocitu, že nemůže matku vystát. Vadil mu její psí pohled, neustávající péče, dokonce i omlouvání jeho prohřešků. To táta aspoň občas zařval, když jeho chování přesahovalo meze, ale matka se zmohla pouze na pofňukávání a vzlykání, že pro něj přece chtějí jen to nejlepší, s čímž mu byla neskonale protivná. Umínil si, že hned, jak to bude možné, půjde z jejich dosahu. Ne, že by páchal pouze průšvihy, byl chytrý, zajímal se o kdeco, nakonec i táta se ho snažil k lecčemu přitáhnout. Práci, která ho bavila, dělal s lehkostí a snadno, horší to bylo s tou, která ho nebavila. Střední školu nakonec nějak dokončil a odmaturoval. Na vysokou určitě buňky měl, ale neměl vyhraněný zájem, takže se nedokázal rozhodnout, na jakou by se měl pokusit dělat zkoušky. Taky byl flink a raději by si už vydělával peníze. Naopak, úplně jasno měl v tom, že když to nebude vysoká, tak to bude vojna a než služba tomuhle zasranýmu režimu – jak říkal –, a který jako velký vyznavač svobody z duše nenáviděl, to radši zdrhne. Práce se nebojí, nějak se protluče. Určitě bude všechno lepší než buď šprtání do bezvědomí, protože věděl, že vysokou jen svojí přirozenou inteligencí nezvládne nebo buzerace a šikana na vojně. To tak, sloužit tupým přisluhovačům režimu, který se mu podstatou hnusí. A k tomu otravná matka s tím svým psím pohledem a věčnou péčí… ne! Začal neprodleně spřádat plány k útěku do neznáma, ale za svobodou, kterou nadevše miloval. Je třeba mu přičíst ke cti, že když už něco vzal vážně, přemýšlel o tom opravdu důkladně a pečlivě. Ukecal tátu, aby mu jako odměnu za maturitu zařídil pro ně tři výjezdní doložku do Jugoslávie, kterou táta tehdy ještě režimem milovaný, obstaral jako nic. Utekl jim téměř před očima, když v noci v letovisku u moře, kde rodiče klidně spali v hotelu, ukradl loďku a přepádloval do Itálie. Tam se hned přihlásil jako politický uprchlík z Československa. Ve svém neskutečném sobectví, ke kterému byl ostatně cíleně odmalička vychováván, vůbec nepomyslel na to, jakou spoušť tady zanechá. Jeho matka se okamžitě zhroutila znovu a tenhle šok už nepřežila. Táta, do té doby uznávaný odborník ve svém oboru, dokonce pracující na novém patentu, byl okamžitě jako otec emigranta o svoji práci připraven. Samozřejmě i o patent, který byl před dokončením a na němž potom nadělal jmění jeho neschopný kolega, kterého on nikdy k pořádné práci nepustil.

EVA

Zaparkovala jsem na malém parkovišti před branou zařízení, které bylo v současnosti útočištěm ženy, jež mě zajímala. Dokonce mi její pohnutý příběh měl pomoci proniknout do sfér velké literární tvorby – řečeno lehce nadneseně. Bylo sychravé podzimní odpoledne a já se zimomřivě zachumlala do svého nepříliš teplého kabátu. Trošku se po té jízdě protáhnu a pokusím se zkoncentrovat, řekla jsem si a zapálila si k tomu jednu ze svých občasných cigaret, abych zahnala nervozitu. Cítila jsem, jak se plíživě rozlézá mým tělem. Nikde nebylo živé duše. Pomalu jsem se začala zase uklidňovat a můj mozek se automaticky vrátil k debatě, která proběhla před několika dny mezi mnou a matkou. Byla tak vlastně jediným, ale hodně mlhavým vodítkem k událostem, jež svého času na nějakou dobu povážlivě zvedly poklidné vlny života v našem městě.

„A co způsobilo, že se na počátku devadesátých let objevil u nás, mami?“ zeptala jsem se pohotově, když se matka odmlčela. V těch dobách jsem se doma moc nezdržovala, ale matně jsem si vzpomněla, že jsem ho jednou u nás zahlédla. Nechtěla jsem ztrácet čas hloubáním nad Richardovým hajzlovstvím a hodnocením jeho charakteru ve chvíli, kdy hrozilo, že by se matčina ochota k vyprávění mohla vyčerpat nebo aspoň zaseknout. Byla to otázka položená v pravou chvíli, jak jsem vzápětí zjistila. Matka, když už s vámi chtěla něco sdílet, objasnila obvykle všechny souvislosti.

„Objevil se tu zčistajasna po sedmnácti letech emigrace,“ navázala plynule a trochu se při té vzpomínce usmála.

„Najednou stál mezi dveřmi muž, jehož jsem viděla poprvé v životě a s neodolatelným úsměvem na rtech se dožadoval tvého otce.“

„Vážně?“ podivila jsem se přiblble, ale naštěstí si toho nevšimla a hned pokračovala:

„Pobyl u nás tehdy celé odpoledne a neúnavně nás obšťastňoval vyprávěním svých zážitků ze světa. Když konečně odešel se slovy, že se určitě zakrátko objeví znova, jen co se tu po tolika letech trochu rozhlédne, obrátila jsem se k tvému tátovi s otázkami na rtech. Otec, aniž by mě nechal jedinou vyslovit, mě krátce seznámil s jeho příběhem. Bylo patrné, že je z té neočekávané návštěvy rozpačitý až rozhozený. Ten příběh tedy už znáš. K objasnění toho, že se objevil zrovna u nás, mi tvůj otec po krátkém přemýšlení podal jednoduché vysvětlení.“

„Když o tom tak uvažuju, nedivím se, že jeho první kroky na půdě rodné země vedly z letiště rovnou k nám,“ řekl tehdy, „On tu vlastně nikoho nemá. Sakra dobře si uvědomuje, že – byť nepřímo – zavinil smrt svých rodičů, protože jeho táta následoval matku na druhý břeh velice brzy. Richard mu svým útěkem zničil existenci, připravil ho o práci, které věnoval nejen pracovní, ale téměř i veškerý volný čas a která byla kromě manželky a syna druhým smyslem jeho života. Přišel tedy o všechno. Co jsem slyšel, tak se prakticky upil k smrti. Richard si logicky netroufá vpadnout k dosud žijícím příbuzným svých rodičů a myslím, že zcela oprávněně. To nejmenší, co by s ním udělali je, že by s ním vyrazili dveře. Žádné světoborné kamarádství tu taky nezanechal, uvědom si, že zdrhnul v osmnácti letech. Myslím si dokonce, že jeho přelétavá a rebelská povaha tenkrát ani nebyla schopná nějaký kvalitní kamarádský vztah navázat. No, a mě si dobře pamatoval z mnohých návštěv v časech, kdy naši otcové spolupracovali na tom patentu a přátelili se. Oni dva si vždycky někam zalezli a mně zůstal fakan na krku. Přestože byl mladší než já, byl zvídavý, bystrý a byla s ním docela psina, takže mi to zas tak nevadilo. Teď si poměrně snadno spočítal, že můj táta už nějakou dobu nežije a já jsem v podstatě jediný člověk, který mu z tehdejších vztahů zůstal a jehož může beztrestně navštívit.“

Matka opět zmlkla a zamyšleně usrkla z dávno studené kávy. Trochu se ušklíbla a podívala přímo na mě. Patrně čekala, jestli se ozvu sama a potvrdím jí, že mám schopnost správně dedukovat. Nedočkala se. Seděla jsem dál mlčky a snažila se strávit, co jsem právě vyslechla. Pokrčila rameny a pokračovala:

„A při té prvé návštěvě po návratu se u nás potkal s Evou Herclovou. O tu ti přece jde především, ne?“ Cítila jsem, jak mě její upřený pohled přímo propaluje. I když jsem už dávno vyrostla z dětských podkolenek, byly chvíle – a tohle byla jedna z nich– , kdy nade mnou získávala zřetelnou převahu a já před ní měla ničím nepodmíněný, ale hmatatelný respekt. Než jsem stačila vhodně zareagovat, dodala:

„Zvláštní na tom bylo, že my jsme vlastně s paní Herclovou neměli nic společného, ani jsme ji neznali. Byla to čirá náhoda, že Richard přišel ve chvíli, kdy k nám ona zašla dohodnout podrobnosti nějakých stavebních úprav na našem domě, na které jsme s tátou nestačili. Její manžel měl první stavební firmu ve městě založenou po pádu bolševika. Vyslal ji k nám on, protože kvůli nějaké zakázce neměl zrovna čas přijít sám.“ Znovu ticho. Nebyla jsem si jistá, jestli už je vhodné, abych se ozvala, ale pak mi došlo, že je tak trochu ve vleku vzpomínek a dokončí to bez mého pobízení.

„Nikdy na tu chvíli, kdy se setkali, nezapomenu.“

„Proč? vyklouzlo mi úplně mimoděk až jsem se dětsky plácla přes pusu.

„Protože jsem nikdy předtím a ani nikdy potom ve svém životě nezaznamenala tak ohromující a okamžitou vzájemnou přitažlivost u dvou lidí, kteří se potkali před několika vteřinami. Od první chvíle z nich sálala tak mocně, že se dala téměř nahmatat v celém pokoji. Alespoň já, jako divák jsem to pochopila hned, ale také mi bylo nějak podvědomě jasné, že z toho nevzejde nic dobrého.“

Bylo zřejmé, že se její tušení naplnilo.

V zamyšlení jsem prošla poměrně rozsáhlou zahradou, která mě ani v tomhle mizerném počasí nenechala na pochybách, že se o ni starají pečlivé ruce. Zahrada nebyla zrovna moje hobby, starost o tu naši jsem ráda ponechala matce, protože na větší zásahy jsem dvakrát do roka najala odborníka. Dokázala jsem ale ocenit dobrou práci. Tady byla vidět všude. –Určitě je tu péče o zahradu součástí terapie,– napadlo mne. Když jsem vešla dovnitř, očekávala mě příjemně vytopená vstupní hala, zařízená decentním, ale nepochybně drahým nábytkem. Budila v návštěvníkovi pocit nevtíravého, umírněného luxusu a působila velmi útulně. Byl to samozřejmě záměr zřizovatele, protože každý, kdo sem přijde, přece dobře ví, kde je. A že jej tu očekává pohled na starého nebo nemocného příbuzného, či známého. Nemusí mít hned deprese ze samotného vchodu do sanatoria hlásajícího do dálky, že se právě nalézáte v poslední štaci šílenců, ale právě naopak. Má navodit dojem, že jste navštívili příjemný hotel, kde vás v dobré náladě očekává ubytovaný host. Byly tu cítit sice neokázalé, ale přece jen peníze, kterými majitel nešetřil a hned si tím získal mé sympatie. Když jsem se poněkud vzpamatovala a uvědomila si, proč tu jsem, přistoupila jsem k recepčnímu pultu z masivního dřeva a oslovila slečnu, která do příjemného a důvěru budícího okolí dobře zapadala. Při mém příchodu vstala a přívětivě se usmála.

„Dobrý den, jsem Beata Budařová, přišla jsem navštívit paní Herclovou. Telefonovala jsem předevčírem s vrchní sestrou, paní…“

„Noskovou,“ přerušila mne a nemohlo mi neujít, že při vyslovení jména Herclová sebou zcela nepatrně trhla. Ovládla se ale ve vteřině a příjemným profesionálním tónem mě informovala:

„Dobrý den paní Budařová, samozřejmě, vzkážu paní Noskové, že jste tady.“ Krátce se podívala na hodinky. „Bude to ale nějakou chvilku trvat, paní Nosková touhle dobou rozděluje léky našim klientům, posaďte se prosím tamhle.“ Ukázala na pohodlnou sedačku v rohu haly, „Hned to zařídím.“

„Děkuji.“ Odlepila jsem se od pultu a zamířila k vykázané sedací soupravě.

„Nedáte si kávu?“ zavolala za mnou.

„Ne, děkuji, ale možná nějakou vodu.“ Po cestě a cigaretě jsem měla docela žízeň.

„Dobře, tak chvilku, prosím.“ Znovu se usmála a zmizela za nějakým závěsem.

Posadila jsem se, zkřížila nohy a pomalu si prohlížela interiér, když mi hlavou probleskla vzpomínka na večer, kdy matka šikovně odhalila můj skutečný záměr. Zatímco já se v posledních dnech pohybovala po domě myšlenkami u svého nového světoborného nápadu a probírala sama se sebou, jak ho uskutečním, ona mne bedlivě sledovala a nakonec si dala dvě a dvě dohromady. Svými všetečnými otázkami jsem ji v tom jen utvrdila.

Když jsme se propracovaly k osudnému setkání Evy a Richarda, chtěla jsem samozřejmě vědět víc. Nedbala jsem matčiných námitek, že se jí příčí rozšiřovat drby. Navíc od lidí, kteří v tom mají zálibu a neštěstí druhých je vždycky potěší. Byla jsem neúprosná a chtěla slyšet všecko.

„Pověz mi všechno, co víš, mami,“ vybídla jsem ji nedočkavě. Mít tak v ruce konečně nějaká fakta, z kterých bych si mohla vytvořit aspoň malinký odrazový můstek! Podezíravý pohled jejích očí se už nedal přehlédnout. Mám za to, že mi řekla opravdu vše. Už jenom proto, aby mne měla z krku.

„Vaše voda, paní Budařová,“ přerušila recepční tok mých myšlenek, „Paní Nosková vám vzkazuje, abyste měla laskavě čtvrt hodinky strpení.“ Opět ten profesionální úsměv.

„Samozřejmě, ráda počkám a děkuji za vodu,“ odvětila jsem a taky se usmála. Kdyby věděla, jaká je ve mně malá dušička.

„Není zač.“ Odsvištěla za svůj pult a zanechala mě osudu.

Matka mě nakonec seznámila s příběhem, který byl veřejnosti dobře znám a jehož přetřásání utichlo se zmizením Evy na neznámé místo.

„Ti dva se samozřejmě dali dohromady,“ pokračovala matka – na můj nátlak –, jak zdůraznila.

Zpočátku to byl tajný vztah, ale jak jim rychle přerůstal přes hlavu, věděla Eva, že to nezvládne a rozhodla se od manžela odejít. Také proto, že ho nechtěla podvádět, vždycky se snažila jednat upřímně. Automaticky předpokládala, že děti vezme s sebou nebo si je aspoň rozdělí. Ona si ponechá dceru a manžel syna. Tady ale narazila na tvrdý odpor svého muže. Před dětmi ji nazval děvkou, které se znelíbilo dobré bydlo a jestli chce táhnout, tak ať jde, ale sama. Všichni se tenkrát divili, že s tím úplně bez boje a vcelku rychle souhlasila. Odešli s Richardem odsud a někde u Prahy si koupili hotel. Protože neměli dostatečnou hotovost, museli si vzít úvěr. Ty v té době banky rozdávaly na kdejaké nesmysly celkem ochotně. Dům, který její manžel postavil pro svou rodinu ještě před začátkem svého podnikání, – byl tady první a stavělo se všude, zakládaly se firmy a jak houby po dešti se objevovali první novodobí zbohatlíci –, nechal tenkrát z neznámého důvodu napsat na Evu. Ta toho využila při koupi hotelu, protože ho dala jako zástavu. Určitě toho později velmi litoval. Byl přece podnikatel a snadno si dokázal spočítat, co se může stát. Eva musela v bance někoho podplatit, aby nebyl vyžadován souhlas manžela k vydání zástavního práva. I když byla majitelka nemovitosti, bez jeho souhlasu to normálně nešlo. Co se dětí týkalo, zkoušela si je občas brát k sobě, ale byly většinou naočkovány otcem. Richarda také nesnášely a nebylo známo, že by se někdy příliš snažil si je získat. Byly tam prostě problémy a brzy – hlavně Ester –, začala matku nenávidět. V hotelu se jim zpočátku dařilo, jako se tady dařilo všemu, ale později to asi začalo jít z kopce. Říkalo se – a to je nutno brát s rezervou –, že z toho hotelu v zájmu zvýšení tržby udělali kokainové doupě pro pražské boháče. Richard prý měl z minulosti kontakty na dodávky té drogy a sám jej užíval také, no povídaly se tehdy úplné fantasmagorie. Byl to snad dokonce napůl bordel, nevím. Smutné bylo, že Eva propadla silné závislosti na kokainu. Myslím, že tam také někdo zemřel, ale žádné podrobnosti nevím. Začala se o ně samozřejmě zajímat policie, ale to už na tom byla Eva dost špatně. Dům její rodiny měl propadnout bance, zachránil ho však nějaký Richardův známý, který hotel koupil. Asi poslední ranou pro ni bylo, že Richard byl nemocný. Ze svých cest po světě se vrátil jako HIV pozitivní, ale nevěděl o tom. Ten virus byl léta v latentním stadiu, ale diagnostikovali u něj AIDS, myslím, že ve vězení. Zemřel před několika roky ve čtyřiceti pěti letech jako úplná troska. Ironií je, že Evin manžel ho zanedlouho následoval, zabil se na stavbě, když zaskakoval v bagru za svého nemocného zaměstnance. Nikdy se s Evou nerozvedl, snad doufal, že se jednou vrátí. Tu ostudu, kterou mu ruku v ruce s Richardem způsobili, skousnout nedokázal. Když ale viděl, co z Evy zbylo, nechal ji odklidit snad do nějakého sanatoria, to nikdo pořádně neví, prostě zmizela. Prý se o ni postaral v poslední vůli, kterou měl pro všechny případy připravenou.

„Takhle podáno je to zavrženíhodný příběh nezodpovědné ženské, která se vykašlala na vlastní děti kvůli ještě nezodpovědnějšímu hajzlovskýmu chlapovi. Nestojí proto za soucit,“ konstatovala jsem po chvíli zamyšleně. „Jenže…, jenže kdo ví, co za tím opravdu bylo a proč…“

„A to bys právě ráda zjistila, viď?“ Matka se k mému úžasu docela upřímně zasmála.

„Znám tě, Beato, čucháš dobrý námět. Navíc je skutečný a nikdo se v něm zatím nehrabal. Ale jsi si jistá, že tohle je správná volba? Taky můžeš tvrdě narazit.“

„A to právě musím zjistit, mami,“ vzdychla jsem si.

Zpozorovala jsem, jak se ke mně blíží trochu tělnatá žena středního věku, v upjatých, ale slušivých šatech jen mírně naznačujících, že se jedná o úbor zdravotní sestry. Krátké vlasy měla decentně učesané a se zájmem si mě prohlížela. Zvedla jsem se, protože mi bylo jasné, že nastala moje chvíle.

„Paní Budařová? Promiňte, že jste musela čekat, pojďte prosím se mnou.“ A už se otáčela a rychlým krokem zamířila do přilehlé chodby. Zastavila se a počkala, až ji dojdu.

„Tak, vy jste přišla navštívit paní Herclovou?“ Než jsem stihla říci, že ano, už pokračovala:

„Abych se přiznala, poněkud mne překvapilo, když jste zavolala a řekla mi, co máte v úmyslu, protože…“

„Proč?“ vpadla jsem jí do toho trochu s obavami.

„Nu, paní Herclová měla naposledy návštěvu před třemi lety, víte? To tu byla podruhé a bohužel taky naposled její dcera. Domnívám se, že jen proto, aby zkontrolovala, zda se za její peníze o matku dobře staráme.“ Pokrčila lehce rameny. Podivila jsem se:

„Cože, ale to snad…“

„No ano.“ Smutně se pousmála. Celé se mi to nějak nezdálo a tak jsem se chtěla dozvědět víc.

„Moment, jak… za její peníze? Pokud mi to můžete říct, samozřejmě,“ dodala jsem omluvně.

Zdálo se, že paní Nosková okamžik zvažuje, jestli má pokračovat. Zda-li už to, co mi řekla předtím, nebylo příliš unáhlené. Stojí tu před ní cizí osoba, která z neznámého důvodu přijde navštívit pacientku, jejíž existence nikoho nezajímá a navíc je nesvéprávná. Bylo to ode mě podlé, ale tohle jsem matce neřekla. Musela bych se přitom přiznat k nepovedené schůzce s Ester a to jsem zatím nechtěla. Paní Nosková se zatvářila rozpačitě.

„Neměla bych, ale snad to na mě neprozradíte,“ řekla váhavě. Rychle jsem ji ujistila, že určitě ne. Jednak si vážím její otevřenosti a také nejsem v kontaktu s nikým z okolí paní Herclové.

„Víte, je mi jí líto… no, prostě, žije tu na účet slečny Herclové.“ Zdálo se mi to nebo se trochu ušklíbla? „Tedy… své dcery. Abyste chápala…, zesnulý manžel paní Evy uvedl ve své poslední vůli, že určitá částka z dědictví slečny Herclové je určena pro zabezpečení separace paní Evy v našem sanatoriu dokud…, no, dokud nezemře.“ Upřeně se mi zadívala do očí a čekala, jaký dopad to na mě bude mít. Mělo. Strnule jsem na ni zírala, neschopna slova. Pak mi úplně samovolně splynulo ze rtů:

„Tak se jí přece jen pomstil.“ Lekla jsem se toho, co jsem vypustila z úst, ale už bylo pozdě. Vrchní sestra mi naštěstí stejně asi nerozuměla, protože vzápětí dodala:

„Je to dost vysoká částka, víte, on byl celkem při penězích.“ Když jsem nereagovala, pokračovala:

„Paní Herclová je tedy úplně odkázaná na vůli své dcery plnit to, k čemu ji otcova závěť zavazuje.“

V téhle chvíli to bylo asi nepatřičné, ale uchechtla jsem se:

„Takže, pokud se slečně Herclové z jakéhokoli důvodu znelíbí dostát své povinnosti, Eva skončí…“ Paní Nosková rychle přikývla a řekla za mne:

„Ano, v nějakém starém, bohem zapomenutém ústavu žijícím… nebo spíš živořícím ze státních příspěvků, kde bude patrně na státní útraty ponechána vlastnímu osudu. Je totiž zbavena svéprávnosti.“

Potřebovala jsem chvilku, abych ty informace strávila. To už jsme stály v její kanceláři a vrchní na mě znepokojeně hleděla.

„Posaďte se,“ řekla najednou věcně a když jsem to učinila, dodala:

„Asi jsem vám to neměla takhle hned všechno říct.“ Měla patrně špatné svědomí ze své hovornosti a určitě i ze strachu, jak s tím naložím. Uklidnila jsem ji:

„To je v pořádku, u mě jsou vaše informace naprosto v bezpečí,“ řekla jsem stále ještě jakoby mimo sebe a když na mě pořád tak nejistě hleděla, přiznala jsem:

„Leccos jsem věděla, ale ne tak dopodrobna.“ Trošku jsem se zamotala a vůbec mi ta chvilka připadla trapná.

Sestra se najednou rychle vzpamatovala, snad si uvědomila, že má další povinnosti a řekla:

„Nevybrala jste si moc šťastný den k návštěvě, paní Budařová.“ Neposkytla mi žádný čas na reagování a pokračovala:

„Je dneska hodně neklidná.“ Když jsem na ni pořád tupě zírala, vysvětlila mi:

„To víte, drogová závislost se na ní podepsala dost zásadně, a sice v podobě patologických změn fungování jejího mozku… Ne, nebojte se, není šílená,“ dodala rychle, když si všimla, jak valím oči.

„Trpí toxickou psychózou, jestli vám to něco říká.“ Ten pojem mi byl známý jen povrchně a když jsem jí to řekla, vysvětlila mi, co ta diagnóza znamená.

„Trpí stavy,… bohužel se domníváme, že takhle je to definitivní…, kdy má jakási deliria se sluchovými i vizuálními halucinacemi. To znamená, že slyší hlasy a vidí i osoby, k nimž ty hlasy patří. Ovšem koho konkrétně, to ví jen ona sama. Pravděpodobně jí kdysi blízkých lidí, kteří v tu chvíli ovlivňují její jednání a ona nevnímá vás, ale ty hlasy. Naštěstí ji nenabádají k žádné agresivitě nebo sebepoškozování…, aspoň dosud tomu tak nebylo…, ale v tom okamžiku ona není prostě pánem svého mozku a nemá smysl jí cokoli říkat.“

„Jak dlouho asi trvají?“ zeptala jsem se. Paní Nosková si během řeči začala připravovat zdravotní pomůcky.

Odpověděla zády ke mně.

„To bývá různé. Někdy hodinu, jindy půl dne. Také jejich častost se různí. Má je třeba tři dny za sebou v různých časových úsecích a pak je týden klid. Jednou jsem dokonce zaznamenala, že byla čtrnáct dní úplně bez nich.“

„Bere nějaké léky?“

„Samozřejmě, ale ty jsou pouze udržovací, aby se to nezhoršovalo. V jejím případě se zřejmě jedná o trvalé postižení mozku. Hodně to závisí také na tom, jak se cítí. Myslím psychicky. Tady je velký problém, protože je pořád sama. Dochází k ní terapeutka, ale ona většinou nespolupracuje, nedokáže si k ní vytvořit důvěrný vztah. Je velmi inteligentní a ví, že je to prostě cizí osoba a že se na ni všichni vykašlali. Velmi ji to sužuje, takže je permanentně v depresi.“ Najednou se ke mně prudce otočila:

„Paní Budařová, já nevím, proč jste přišla, ale doufám, že to bude k jejímu dobru. Musíte se snažit… ona si už vytrpěla dost, nezaslouží si dál trestat.“ Nedokázala už zakrýt poněkud odlišný vztah k této pacientce než je čistě profesionální a snad se za něj i trochu styděla.

„Říkala jste, že je dnes hodně neklidná, tak jak bych se měla…“

„Musíte to zkusit,“ vpadla mi do řeči asi prudčeji než měla v úmyslu.

„Nakonec…, jste tady, ne? A asi dobře víte proč.“ Upřela na mne zkoumavý zrak. Já se stále nemohla nějak sebrat. Obviňovala jsem se předně z naivní tuposti. –Co jsi čekala? Že tě tady s otevřenou náručí přivítá vysmátá úplně zdravá ženská, která neví, co s penězi a tak se poflakuje po sanatoriích? –

„Pojďte, doprovodím vás a uvedu vás k ní,“ pobídla mě přátelsky a přerušila tak rázně moje váhání. Hlavním důvodem nepochybně bylo, aby si už konečně mohla jít po své práci a přestala se zabývat návštěvnicí, která najednou zřejmě neví, proč sem přišla.

Tak jsem šla. Tím dnem započal můj zvláštní vztah se ženou, která mě po celou dobu jeho trvání neustále překvapovala. Donutila mě, abychom společně prožívaly emoce, o kterých jsem neměla ani tušení, že existují. Sama mi nevědomky otevřela uzavřené dimenze mysli, vnímání a cítění, za což jí nikdy nepřestanu být vděčná.

Paní Nosková mě odvedla do prvního patra, zastavila se u třetích dveří v chodbě nalevo a rázně zaklepala. Šla jsem s ní jako ve snách, poslušně a bez vlastní vůle. To, co jsem chtěla, bylo na dosah ruky, ale já stále více ztrácela odvahu to uchopit. V těch možná dvou minutách, které cesta trvala, se mi myšlenky totálně vymkly z rukou a u dveří jsem stanula s jistotou, že to všechno je zatracená blbost. – O co se to tady pokouším? Já, která mám zase pěkně srovnaný život, v klidu si píšu články, které nevyžadují žádné psychické exponování, překládám italské texty imponující mi obsahem a občas tlumočím zajímavá jednání. Vyrovnaná ženská, co si vždy dokázala udělat pevný úsudek o každé věci či záležitosti, která ho vyžadovala a byla pyšná na to, že to dokáže. Proč jsem si sakra vzala do hlavy podniknout výlet do duše drogami narušené ženy, když nemám ani tušení, jak se vůbec chovat a když nemám jedinou zkušenost s lidmi jakkoli vykolejenými z normálu? – Už mě napadlo zbaběle zdrhnout, když vrchní sestra pootevřela dveře do pokoje, otočila se ke mně a laskavě řekla:

„Klidně jděte dál, ví o vás.“ A do dveří křikla: „Paní Evo, vedu vám tu paní, jak jsem vám říkala, přišla vás navštívit a moc se na vás těšila!“ Žádná reakce, aspoň já si ničeho nevšimla. Vrchní mi s úsměvem pokynula směrem do dveří a už na odchodu dodala:

„Kdyby to nějak neklaplo, zastavte se ještě za mnou než odejdete.“ Spiklenecky na mě mrkla a já jí byla v tu chvíli za to spojenectví nesmírně vděčná. Zamyšleně jsem kývla, ale to paní Nosková již neviděla, protože spěchala chodbou zpátky. Zůstala jsem před pootevřenými dveřmi sama. Otřela jsem si zpocené ruce do kalhot, protože kabát jsem měla přes ruku, nadechla se a otevřela je.

„Dobrý den, paní Evo.“ Polkla jsem, „Jsem Beata Budařová.“ To už jsem stála v poměrně rozlehlém pokoji. Podvědomě jsem očekávala místnůstku velikosti vazební cely, ale byla jsem příjemně překvapena jak jeho rozměry, tak zařízením. Můj rychlý pohled zjistil, že je tu vše, co je třeba k pohodlnému životu jedné osoby. Žádný přepych, ale účelně a hlavně útulně zařízený pokoj. Panu majiteli jsem připsala další bod. Žena, kvůli které jsem absolvovala celou tu předcházející úvodní část a která byla objektem mého zájmu, stála u velkého okna zády ke mně a rukou se opírala o rám. Zatím to nevypadalo, že by mě vzala na vědomí.

„Paní Evo.“ Zbrkle jsem učinila druhý pokus a zdálo se, že si mě všimla. Prudce zvedla druhou ruku a jakoby mě dlaní na dálku zastavila. Trochu se ke mně natočila.

„Počkejte chvíli…, musíte počkat.“ K někomu, koho jsem neviděla, důtklivě poznamenala: „No tak, Sergeji, musíš mi to ještě vysvětlit, musím už v tom konečně mít jasno.“ Najednou pohodila hlavou směrem ke mně.

„Nevšímej si jí, ona počká, je na to zvyklá. Pořád mě otravuje s nějakými výslechy, ale já už nemám co říct, ona to jen prostě nechce pochopit.“ Na důkaz svého tvrzení se zatvářila nechápavě jako v dramatické scéně na divadelním jevišti. Kdybych neabsolvovala předtím to školení paní Noskové, asi bych se otočila a utekla. Takhle jsem jen stála, dívala se na ni jako na cizokrajné zvíře a čekala, co bude. Ne, že bych byla v pohodě, ale zdrhnout můžu vždycky. Využila jsem času, abych si ji prohlédla. Když jsem se začala zabývat myšlenkou, že o ní napíšu knihu, v mých představách byla poněkud éterickou postavou, vyhublou a se šedivými vlasy. Musela jsem se usmát, jak se má představa až na malé odchylky téměř shodovala se skutečnou Evou. Žena přede mnou měla vysokou, opravdu hubenou postavu, trochu nahrbená záda, na sobě jakési plandavé domácí kalhoty a vytahaný svetr. Jelikož jsem si ji prohlížela spíše zezadu, všimla jsem si ne úplně, ale dost prošedivělých dlouhých vlasů stažených do ohonu. Obávala jsem se toho, že až se otočí, v mém momentálním rozpoložení mě zřejmě neudiví, kdyby měla místo očí jen černé důlky. Bylo mi ale ještě chvíli souzeno sledovat scénu jak z absurdního dramatu, která se přede mnou odehrávala.

„Jak mi můžeš tvrdit, Sergeji, že už jsi mi to vysvětloval stokrát?“ Naklonila hlavu trochu ke straně a s rukou v bok upřeně hleděla z okna ven. Došlo mi, že poslouchá.

„No, jak myslíš, ale pro jistotu počkám na Richarda.“ Důrazně to potvrdila:

„Musím mu přece dát možnost, aby se k tomu vyjádřil. Mimochodem, jeho názor je pro mě dost důležitý.“

Stála jsem tam bez pohybu a úplně fascinovaně.

„Jo, taky si myslím, že nepřijde, protože je tu ta ženská.“ Poprvé se otočila obličejem ke mně. Její tvář byla sice propadlá, ale velké tmavé oči mandlového tvaru, vysedlé lícní kosti a vůbec krásné pravidelné rysy nepochybně svědčily o tom, že to kdysi musela být nádherná ženská. Zahanbeně jsem si uvědomila, že na ni až neslušně civím. Už už jsem chtěla promluvit, když mi v tom zabránil ostrý tón jejího hlasu. Dokazoval mi, že vnímá moji přítomnost.

„Jak dlouho vám budu ještě opakovat, že víc už nevím? Kdy mi už konečně dáte pokoj?“ Chvíli mi upřeně hleděla do očí a já zoufale přemýšlela, co říct. Ona ale žádnou odpověď neočekávala, protože najednou prudce kývla hlavou, jako bych jí odpověděla a znovu se otočila k oknu. Docvaklo mi, že mě považuje za součást toho panoptika a stejně jako mě, vidí i toho Sergeje, ke kterému mluvila.

„Sergej se mnou souhlasí, zná ty vaše výslechové metody. Říká, že máte jít pryč.“ Nehýbala jsem se, tak se znovu obrátila ke mně, popošla asi dva kroky a s rukou ukazující ke dveřím, vyštěkla:

„Jděte! A už se nevracejte!“

To mi stačilo, abych už ani chvíli neotálela a vyklidila pole. Rychle jsem vyšla z toho pokoje a zavřela za sebou. Jak jsem spěchala chodbou zpět, instinktivně jsem se ohlédla jako bych čekala, že za mnou vyběhne a k tomu vyhazovu ještě něco dodá. Zastavila jsem se až před kanceláří vrchní sestry a měla štěstí, že měla otevřené dveře a byla přítomna.

„Copak?“ Všimla si mně, položila na stůl nějaké léky a vyšla mi vstříc. Pokusila jsem se srovnat si výraz v obličeji, ale stejně jsem měla pocit, že dýchám jako dostihový kůň.

„Vyhodila mě,“ zajíkla jsem se a připadala si jako školačka nachytaná školníkem při pozdním příchodu.

Povzdychla si.

„No, víte já jsem to tak trochu čekala,“ řekla trochu omluvně a krátce pohlédla na nástěnné hodiny na zdi. Otevřela jsem pusu a chtěla něco říct, ale zarazila mě:

„Podívejte, paní Budařová, mám teď neodkladnou práci,“ Když zaregistrovala můj smutný a prosebný pohled, dodala:

„Ale když budete ochotna počkat, za hodinu mi končí služba. Tady ne, ale můžeme zajít někam na kávu, co říkáte?“ Horlivě jsem přitakala.

„To budu moc ráda,“ vyhrkla jsem upřímně a v tu chvíli jsem cítila, jak se uklidňuji. Usmála se a položila mi zlehka ruku na rameno.

„Dobře, počkejte na mě prosím v recepci… nebo, jestli se chcete projít v zahradě?“ Ještě jsem netušila, jak s tou hodinou naložím, ale to nebylo důležité.

„Budu vás za hodinu čekat a… děkuju vám.“ Ustoupila jsem z cesty, aby mohla projít.

„To je v pořádku, tak domluveno.“ Paní Nosková zamkla kancelář a s nějakými papíry v ruce odcházela chodbou pryč.

– Co teď? Nemá smysl, abych nějak hodnotila, co jsem právě zažila. Nakonec na možnost debaklu jsem byla předem upozorněna, – letělo mi hlavou, když jsem prošla recepcí a vyšla ven nadýchat se trochu vzduchu. Všimla jsem si, že recepční za mnou zvědavě hledí a patrně řeší, proč jsem při svém odchodu nepozdravila. – Ještě se vrátím, děvenko. – Venku byla už skoro tma, lezavé podzimní příšeří, které dokonale ladilo s mým rozpoložením. – Projdu se, to mi prospěje, – rozhodla jsem se a zapnula si kabát. V zahradě už tu a tam svítily lampy a mohly by zabránit případnému bloudění. – Máma měla pravdu, – pomyslela jsem si, i když přiznat porážku se mi zatím nechtělo. Nerada se vzdávám po prvním kole.

„Vím, Beo, že máš literární ambice, jsi ctižádostivá a chceš něco dokázat.“ Vzpomněla jsem opět na rozhovor s matkou, „Ale tohle bude hodně horká půda,“ řekla tehdy pochybovačně.

„A s tématy na nové články, které oživí váš nudný časopis, na mě nechoď,“ dodala poněkud úsečně.

„Chystáš se otevřít komnatu, která má zůstat zavřená. I když se ti podaří se k Evě dostat, jak myslíš, že to přijme Ester? Žije tady přece a především ona svým mlčením o těch záležitostech dává všem jasně najevo, že nehodlá ty věci vytahovat na světlo boží.“

Konečně jsem se probrala a hned také naštvala, když se matka zmínila o Ester. Okamžitě se mi vybavil její zuřivostí zkřivený obličej při zmínce o její mámě. Před matkou jsem to zatím nechtěla komentovat. Bylo mi jasné, že vědět moje máma o mém nepříjemném setkání s touhle evidentně nevyrovnanou dívkou, použila by veškeré přesvědčovací metody, aby mi můj záměr rozmluvila. To jsem nechtěla připustit. Zareagovala jsem tedy jinak:

„Mami, tobě nepřipadá poněkud nespravedlivé, že tady ji všichni odsoudili bez soudu? Nikdo ani pořádně neví, jak to všechno bylo. A konečně…, sama jsi mě přece upozornila, že mi budeš vlastně tlumočit drby,“ rozhodně jsem Evu bránila, „A kolik je asi pravdy v té historce? Že opustila své děti? Že byle drogově závislá? Ale proč mami?“ Můj hlas se zvyšoval a začala jsem i prudčeji oddychovat. Matka chvíli zamyšleně mlčela než opět promluvila:

„Je pravda, že její pohnutky tady nikdo nezkoumal…, pochybuju dokonce, že ji tu lidi vůbec pořádně znali.“

Zdála se už značně nalomená v můj prospěch. „No,“ pokrčila rameny a usmála se, „Nezbývá mi tedy než ti popřát hodně úspěchů, protože vím, že ti to z hlavy nevytluču. Ale Beato, zvaž to ještě.“ Zadívala se na mě téměř prosebně.

Asi uprostřed zahrady jsem se zastavila a zapálila si cigaretu. Procházela jsem se po hlavních cestách, které byly poměrně dobře osvětlené. Byla už skoro tma. Já to tedy vedu, pomyslela jsem si, když jsem si připalovala zapalovačem. Dřív mi stačila krabička cigaret na bůhvíjakou dobu a teď – to jsem ještě ani pořádně nezačala. Přistihla jsem se, že se mi Eva a její životní pouť začíná dostávat pod kůži, že začínám být nabuzená jako chrt před závodem, což bylo dobré znamení. Na setkání s paní Noskovou jsem se přímo třásla. Vycítila jsem – a doufala, že se nemýlím –, že ta dáma by si se mnou ráda promluvila. V každém případě jsem zřejmě jediný člověk, který se opravdu zajímá o Evin osud. Naplnilo mě to pocitem dobrodružství a zvláštní euforií. –Je třeba vrátit se na zem, Beato, – okřikla jsem se v duchu, típla cigaretu a pomalu se vracela k recepci sanatoria. Zazvonil mi mobil. Paní Nosková.

„Budařová, děje se něco paní Nosková?“ ohlásila jsem se. Vrchní promluvila velmi potichu:

„Paní Budařová, viděla jsem vás oknem, že jste venku, stála jste zrovna pod lampou.“ Krátké zaváhání, „To je dobře, nevracejte se do recepce, víte… nechci, aby nás viděla recepční. Je zbytečné, abych jí poskytla nějakou záminku k přemýšlení…, chápete jistě, co tím myslím.“ Chápala jsem dobře.

„A kde mám počkat?“ zeptala jsem se taky potichu, i když jsem k tomu neměla žádný důvod.

„Počkejte na mě na parkovišti, budu tam za deset minut.“

„Dobře,“ řekla jsem a vypnula hovor.

Příjemná slečna v recepci se bude muset bez mého pozdravu obejít, snad to vydýchá, usmála jsem se pro sebe a otočila jsem se směrem k hlavní bráně. Musela jsem využít ochoty paní Noskové k důkladnějšímu pohovoru, aniž bych této milé dámě způsobila nějaké komplikace v podobě nepříjemné zvědavosti recepční nebo i někoho jiného. Navíc jsem jí byla velmi vděčná za tuto velkorysou nabídku. Svědčila totiž o tom, že pro ni nějakým záhadným způsobem nejsem běžnou návštěvou klientky ústavu a byla jsem tak opovážlivá, že jsem v ní začala větřit spojence v téhle ošemetné záležitosti.

Eva se pomalu probírala ze zajetí svého bludu. Neměla to ráda. Nesnášela ty chvíle, kdy se vlády nad její myslí opět zmocňovala realita a intenzivně připomínala její zbytečnou existenci. Vyčerpaně si sedla do křesla a přitáhla si hubené nohy až pod bradu. Byla jí náhle zima i v příjemně vytopeném pokoji. Něco tu nehrálo. V tom zavedeném rituálu návratu do skutečnosti byl nějaký rušivý element. Bylo tu cosi, co se dralo do popředí její – teď už zase příčetné mysli – něco, co jí bránilo začít se propadat do odevzdané deprese, která byla její nejvěrnější přítelkyní. Takovou jsem ani snad nikdy neměla, musela se hořce pousmát smutnému vtipu, který byl bohužel pravdou. Věděla, že takhle smýšlet je špatné, že by se měla pokusit sebrat a zatočit s tímhle úmorným stereotypem. Hledat ve svém živoření nějaké pozitivum, ke kterému by se mohla upnout. Něco. Byla unavená a chyběla jí vůle k hledání čehokoli, co by mohlo opodstatnit její život. V pobloudilé mysli, neschopné pozitivně zareagovat na žádný impuls, byl jediný světlý bod. Jak šel čas… i ten se ale neustále vzdaloval. Ester nepřijde, bylo jí stále více smutně jasné. Ani Arnošt. Ublížila jim a oni jí neodpustí. Občas jí to říká i Richard, když ji navštíví a ona si jeho návštěvu pamatuje. Dneska tu byl i Sergej, vzpomněla si překvapeně. A náhle – jako záblesk – ano, nějaká ženská! Dokonce mladá a hezká, uvědomovala si pomalu. Eva usilovně přemýšlela a škrábala se nervózně ve vlasech, potom na rukou i nohách. Nakonec si v zoufalství ze své neschopnosti vzpomenout si, začala hryzat kůži na kloubech ruky. Najednou vyskočila z křesla a rychle přecházela po pokoji sem a tam.

„Policajtka! Byla to policajtka, Sergej mě na to taky upozornil!“ vykřikla, ale pak její vzrušení prudce opadlo.

Její mozek teď fungoval úplně normálně a urputně se zabýval myšlenkou, kdo to mohl být. Zjištění – že totiž přemýšlí nad něčím novým – ji úplně pohltilo. Rozumně jí došlo, že předmětem zájmu policie už dávno není. Od jejího zhroucení uplynulo již hodně vody a doopravdy vyšetřovali tenkrát jen Richarda. – Nakonec, teď už pro ně jako zbavená zodpovědnosti za vlastní život nemám vůbec žádný význam, – pomyslela si smutně. Ale nesměla dát chmurným úvahám prostor. Musí sakra zjistit, kdo to byl. Komu stála za to, aby otevřel dveře do jejího pokoje. Snad nová sestra, či doktorka? Díky svému nezájmu o dění v sanatoriu neměla valný přehled o personálu, ale cosi jí našeptávalo – a nebyly to žádné hlasy –, že to byl někdo jiný. Kdo? Napadlo ji, že tu ta žena ještě může být…, měla by to zjistit. Ano, ale to představovalo sejít ke kanceláři vrchní sestry. Eva nerada opouštěla pokoj, i když jí bylo doporučováno, aby se aspoň někdy zapojila do ústavního života. Bylo by dobré přijít na jiné myšlenky. Jediné, co občas dělávala, bylo, že chodila kouřit do zahrady nebo – když byla velká zima – do kuřáckého koutku. Tam si ji ale většinou zvědavě prohlíželi ostatní pacienti, tak rychle utíkala zpět do bezpečí svého pokoje. Nestála ani o přátelství, ani o zájem. Vrchní sestra na ni ale byla hodná. Zdálo se, že si s ní občas i ráda povídá a nijak jí nepřipomíná minulost, což Eva oceňovala. – Půjdu za ní, – rozhodla se. Vší silou se snažila ovládnout aspoň trochu třes v celém těle a neustálé trhavé pohyby rukou. Několikrát polkla a v jakoby navyklém gestu si uhladila vlasy a vyšla z pokoje. V kanceláři se ale dozvěděla, že paní Noskové před patnácti minutami skončila služba a už je pryč. Evou okamžitě projel důvěrně známý pocit bezmoci a jeho drtivý stisk pod krkem jí sotva dovoloval doploužit se zpátky do svého pokoje.

„To vaše sanatorium je moc krásné, je vidět, že tu byly zainvestovány opravdu velké peníze a že je také dobře udržováno,“ řekla jsem paní Noskové, jen jsme se posadily v malé kavárničce hned na začátku města. Když za mnou vrchní sestra dorazila na parkoviště, nabídla mi, že pojede jako první s ohledem na to, že to tu moc neznám. Samozřejmě jsem ráda souhlasila. Byla jsem napnutá a v takovém zvláštním rozpoložení, že bych jela téměř kamkoliv. Mým tělem lomcovalo vzrušení jako už dávno ne. Můžeš být zklamaná, okřikovala jsem se, ale něco mi napovídalo, že tato schůzka bude mít výsledek. Z parkoviště jsem ještě rychle zavolala matce, že se zdržím, aby si nedělala starosti. Snažila jsem se, aby můj hlas zněl naprosto normálně a vůbec jí nedala příležitost, aby se snad na něco vyptávala. To až doma. A já sama si během zpáteční cesty určím, co jí řeknu a co vynechám. Nebylo to fér, ale nenechám se – určitě ne teď, když si zatím sama nemohu udělat žádný názor – rozptylovat jejími komentáři.

„Ano,“ odpověděla paní Nosková na moji poznámku, „Pan majitel skutečně už před léty pochopil, kde se vyplatí investovat. Problém se starými a nemocnými lidmi tu bude stále. A navíc, jejich počet se díky stagnující porodnosti a prodlužujícímu se věku obyvatelstva bude spíš zvyšovat než klesat,“ řekla.

„To bezpochyby, ale… přece jen.“ Nevěděla jsem, jak to kulantně vyjádřit, „Nedomnívám se, že si takovou péči může dovolit každý, pobyt u vás musí být poměrně nákladný, takže…“

Paní Nosková mě s pousmáním přerušila: „Takže jim na to v žádném případě nemohou stačit ani invalidní, ani starobní důchody, chtěla jste říct?“ Kývla jsem.

„To máte pravdu,“ pokračovala, „Ale uvědomte si, prosím, že naše zařízení je umístěno nedaleko velkého města a v poměru k počtu obyvatel je tu dost bohatých lidí, kteří si mohou dovolit zaplatit za kvalitní péči pro své rodiče nebo blízké. Určitě je k nim přiměřená kapacita našeho ústavu, nejsme zařízení nijak velké.“ Po krátké odmlce dodala: „Zatím se nám míst spíš nedostávalo než aby přebývaly.“

„Opravdu dobře spočítáno,“ konstatovala jsem suše, ale hned jsem se vzpamatovala – kvůli tomu tu přece nejsme. Naštěstí jsem mohla plynule navázat tím, co mě opravdu zajímalo:

„Například Eva.“ Všimla jsem si, že mě vrchní tázavě pozoruje a vyčkává, co ze mě vyleze.

„Dokážu pochopit, že její manžel v jakémsi návalu zodpovědnosti nebo z jakých pohnutek…,“ Paní Nosková na mě upřeně hleděla , „No, prostě dokážu pochopit, že se v návalu soucitu rozhodl o ni postarat, ale…“ Bylo jasné, že tady žádná hozená rukavice nebude a budu se tím muset prokousat sama. Tak tedy narovinu.

„Paní Nosková, teď máme rok dva tisíce šest a jestli jsou mé informace správné…“ Zatím žádná reakce, jen mě pořád sledovala, „Evě ještě není padesát…“

„Čtyřicet sedm,“ prolomila své mlčení, ale nepokračovala.

„Čtyřicet sedm,“ zopakovala jsem, „Takže její manžel přece nemohl někdy před pěti lety počítat s tím, že zemře – dejme tomu – do deseti let? To by musel být hodně bohatý a velkorysý, aby jí zajistil vaši péči na dalších třeba dvacet nebo i více let.“

„Ale mohl,“ řekla tiše paní Nosková a zaváhala. Naštěstí mi to stačilo. Jako blesk to projelo mým mozkem – jasně! Všimla si, jak jsem se nadechla a otevřela pusu. Tak jsem už nahlas řekla:

„Myslel si, že má AIDS nebo je aspoň HIV pozitivní, že?“

Přikývla a byla zřejmě ráda, že tenhle problém má z krku, i když se vlastně vůbec nemusela vyjádřit. Udělala jsem to za ni.

„Nedivte se mi, paní Budařová,… mimochodem, mohu vám říkat Beato?“ Nejistě se usmála. Přikývla jsem, že samozřejmě.

„Já…, musela jsem si ověřit, co všechno víte.“

Nečekala jsem a rovnou vpálila otázku: „A má? Nebo je pozitivní? Bylo by to asi normální, vzhledem k tomu, že žila s člověkem, který trpěl touto nemocí a nakonec na ni zemřel.“

Odpověděla mi už klidně: „Je to divné, ale nemá, není dokonce ani pozitivní.“ Všimla si mého údivu, který jsem také hned dala najevo.

„Předpokládala jsem , že jaksi automaticky… při tak dlouhém soužití,“ přemítala jsem spíš pro sebe.

Najednou vyhrkla: „Odkud máte ty informace?“ Pořád mi nevěřila, nakonec, stále se ještě nezeptala na důvod mé návštěvy, což mne dost překvapovalo. Mé myšlenky byly skutečně telepatické.

„A proč jste ji vůbec přijela navštívit?“ Konečně. Vycítila jsem, že i když ke mně chová nepopiratelné sympatie, Evu chrání a trochu jinak než jen jako pacientku. Důvěru za důvěru, rozhodla jsem se. Potřebuju nějakého spojence, potřebuju, aby mi o ní řekla co nejvíc. Ale ona zároveň musí z mé strany cítit, že za to stojím. Vzala jsem to zeširoka.

„V podstatě to mám všechno od své matky. Znala totiž Richarda, toho Evina přítele, takže jsem si vyposlechla, – ale ve velmi zkrácené podobě – , Richardův příběh před jeho emigrací a také ten jejich společný. Matka mě předem upozornila, že za některé věci neručí, že to mohou být drby. Tou aférou… nebo spíš tím finále… naše město svého času žilo.“ Všimla jsem si, že paní Nosková mě napjatě poslouchá. „Bylo to na takové maloměsto dost velké sousto. Některé detaily jako… kde se nachází vaše sanatorium, jsem si zjistila sama.“ Rychle mě přerušila:

„Stále mi ale uniká, proč jste ji přijela navštívit, Beato.“ A jsme konečně u jádra pudla.

„Ráda bych o ní napsala knihu.“ Paní Nosková přede mnou trochu zkoprněla. Nesměla jsem ji pustit ke slovu.

„Vysvětlím vám to, když mi dáte tu možnost.“ Přikývla, stále trochu zaražená, ale pohodlně se opřela a čekala.

„Pracuju jako redaktorka našeho okresního časopisu, ale pouze na částečný úvazek. Vlastně se živím hlavně překlady, ale také tlumočením z italštiny.“ Zatvářila se uznale, ale nepřerušila mě. „Asi před rokem a půl jsem se rozvedla a vrátila se bydlet ke svojí matce. Hlavně proto, že po smrti mého otce zůstala sama v domě, který s tátou dlouho rekonstruovali, no a… to není důležité. Prostě jsem jednoho dne zjistila, že mi v životě něco chybí a…“ Teď už mi do toho zasáhla:

„Kolik je vám let, Beato?“ Věděla jsem, kam míří.

„Třicet pět…, ne, nemám děti…, zatím,“ řekla jsem. Nezdálo se, že by to chtěla rozebírat a já byla ráda.

„Z toho, co vím, mi ta Evina záležitost připadá jako lidmi odsouzená, zavrženíhodná věc. Všichni si udělali závěr jen z toho konce a nikdo nepátral po příčinách. Prostě příběh feťačky, která opustila děti a muže. Vykašlete se na ni. Ať chcípne tam, kde je!“ rozohnila jsem se.

„A vy si myslíte, že je to dobré téma pro napsání knihy?“ zeptala se pomalu paní Nosková a upřela na mě pátravý pohled. Umínila jsem si, že ji musím dostat na svoji stranu. Alespoň pro to použiju všechny prostředky.

„Nechci jí ublížit, naopak ráda bych jí poskytla možnost vyprávět své zážitky, přiblížit mi své pocity. Proč, co a jak bylo. Nakonec, sama jste říkala, že nespolupracuje s terapeutkou, nesblížila se s nikým v ústavu, nikdo ji nenavštěvuje.“ Stále mlčela a vůbec se mi nezdála přesvědčená. Tak jsem pokračovala:

„Chápejte mě dobře, paní Nosková, to poslední, o co mi jde, je nějaká laciná senzace. Pro svět je odepsaná, nikoho nezajímá, v tom mě nakonec utvrdila i její dcera. Já jí chci dokázat – nebo se aspoň pokusit –, že to tak není.“ Vydechla jsem a odmlčela se. Chvilka ticha. „Pomůžete mi?“ Zdálo se, že přemýšlí.

„Vy jste byla za její dcerou?“ No, když narovinu, tak úplně.

„Bohužel,“ vzdychla jsem, „Zdá se, že svoji matku nenávidí. Lituju toho, že jsem jí nasadila brouka do hlavy.“

„V tom s vámi souhlasím, viděla jsem ji celkem třikrát a nikdy ve mně nenechala dobrý dojem,“ konstatovala paní Nosková. Najednou se podívala na hodinky a vyjekla:

„Panejo, tolik hodin!“ Na vysvětlenou s omluvným úsměvem dodala: „Čeká mě manžel, dost jsem se zdržela.“ Kývla jsem, že chápu i když se mi ještě vůbec nechtělo vzdát se její společnosti. Co se dá dělat. Všimla si mého zklamání.

„Pomůžu vám, Beato,“ řekla, „Sama sice nevím proč, ale připadá mi, že vaše úmysly nejsou špatné. To, co jste mi řekla, bylo upřímné a taky jste mi sympatická, to přiznávám.“ Asi jsem se nadšením zarděla, protože paní Nosková se usmála.

„Prozatím tak, že řeknu slečně Herclové, až zavolá – a to si pište, že to udělá –, že jste u nás sice byla, ale Eva se s vámi odmítla bavit. Nepotřebujeme, aby se nám v tom ta holka šťourala.“

„Děkuju vám,“ zareagovala jsem vděčně a příjemně překvapená tou výstižnou formulací.

„Evě vaši návštěvu připomenu, pokud se na ni nebude pamatovat a zaagituju ve váš prospěch. O té knize mluvit nebudu, to musíte vy sama. Řeknu jí prostě, že jste moc milá a ráda byste si s ní popovídala. Uvidíme, jak to přijme, tady já nemůžu dělat žádné závěry. Zavolám vám, jak jsem pochodila.“ Ve víc jsem ani nemohla doufat a ještě jednou jsem poděkovala.

„A teď, už musím.“ Rázně se zvedla, „Trefíte zpátky?“ zeptala se ještě.

„Určitě,“ ujistila jsem ji a rychle jsme se rozloučily. Uvědomila jsem si, že v tom spěchu paní Nosková zapomněla zaplatit svoji útratu. Na rozdíl od Ester, za ni jsem zaplatila s potěšením. S hlavou plnou nových dojmů a očekávání jsem usedla do svého auta a rozjela se domů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Panenka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.