HOLKA Z ROZTOKY

Holka z Roztoky

Vzpomínky

Heleny Maršíkové,

rozené Chanele Drumerové

Kniha vychází s laskavou podporou

Nadace Židovské obce v Praze

Holka z Roztoky

Narodila jsem se 10. května 1926 v Roztoce, okres Iršava – Podkarpatská Rus. Otec Mojžíš Drumer, narozen 24. května 1896, vyučený truhlář, zemřel v dubnu 1944 v Osvětčímě – v plynové komoře. Maminka Blanka, rozená Eizenbergerová, narozená 1900, blíže neznám. Oba rodiče uměli jidiš, maďarsky a rusínsky, uměli číst a psát. Já jsem se narodila jako čtvrtá holka ve velmi chudé rodině, jako nechtěné dítě. Po narození se na mě tatínek prvně podíval asi po měsíci, ale potom mě měl nejradši ze všech dětí až do smrti. Tatínek moc pracoval, jako truhlář jen s ručním nářadím, v naší vesnici nebyla elektřina. Měli jsme pěknou i dosti velikou zahradu, dvůr, asi pět ovocných stromů. Chalupa byla stará a moc špatná, zatýkalo do ní a zdi padaly, tatínek pořád spravoval. Byly v ní dvě místnosti, jedna větší, kde tatínek pracoval, i jsme v ní bydleli, že jsme vytápěli v zimě jen jednu místnost. Druhý pokoj byl menší a otevřená kuchyň, která se užívala jen v létě. Hliněné podlahy, ale měli jsme čisto, každý rok na pesach se všechno bílilo, měli jsme i záclonky na oknech a všechno bylo čisté. Měli jsme slepice, od nich vajíčka a sloužily jako výměna v obchodě za zápalky, sůl a jiné drobnosti. Jednou jsem šla do obchodu s vajíčkem pro zápalky a cestou se mně rozbilo, tak jsem tolik plakala, že ty zápalky jsem dostala na dluh a paní z obchodu to s maminkou vyřešila. Měli jsme husy, pro které jsme chodili na trávu, byla to velmi těžká práce tu trávu v příkopech natrhat a potom nést domů, svázanou na hlavě nebo na zádech, byla jsem ještě malá a lidi, co mě potkali, říkali, že mě není vidět pod tou tíhou. Když jsem ještě byla malá, tak jsme taky měli krávu, byla už moc stará, tak pošla, další jsme už neměli, nebyly peníze. Husy jsme většinou vykrmili a nesli do Iršavy na prodej. Kukuřici jsme namáčeli, do ní kápnout trochu oleje, aby dobře sklouzávala do krku, trochu soli, aby měla husa veliká játra. Nebylo mně ani deset let, když jsem už sama krmila, sednout na zem, nohama husu přidržet a pomalu jí vkládat připravenou kukuřici, mám tu práci ještě dnes před očima, ještě bych to uměla. V Iršavě jsme s husou chodili po domech a smlouvali cenu. Když už cena byla domluvená, kdo dal nejvíce, tak jsme husu nechali zabít a někde v dřevníku jsme ji čistě oškubali ve veliké zimě. Když byl prodej hotov, byli jsme šťastní, že máme trochu peněz. Měli jsme veliký hlad a zimu, museli jsme to vydržet a šlapat domů čtyři kilometry. Když vzpomínám na husy, tak bych to dokončila. Husy jsem chodila pást sama už asi od čtyř let. Různě jsem snila, třeba jak bych byla šťastná, kdybych byla kluk, jak by mě měli všichni rádi. Vzpomínám, že jsem si v kalužích namáčela ruce, aby mně na větru popraskaly, že je ukážu mamince, tak mě určitě pohladí. Dále jsem snila, že bych jednou žila v Praze (to se mně splnilo). Také jsem toužila mít náušnice, že bych byla hezká. Řekla jsem to babičce o těch náušnicích a ona mně odpověděla, že jednou přijde Mesiáš a každému, kdo je hodný, splní přání, že já se toho určitě dožiji a budu šťastná. Mesiáš nepřišel a já jsem si náušnice nikdy nekoupila a nikdy jsem náušnice neměla. Moje sestra Lenka je jen o dva roky starší než já, byla snad hezčí, byla trochu světlejší než my ostatní, je hodně chytrá. Ve čtyřech letech dostala astma, byla hodně ošizená, nemohla běhat, vždycky se rozkašlala. Maminka asi proto, že byla nemocná, ji měla radši, ve všem jí nadržovala, já jsem tím moc trpěla. Měla jsem černé vlasy a oči, v létě moc opálená, hubená, vysušená, tak jsem pořád slyšela, že nejsem hezká. Když mně bylo osm let, narodila se další holčička, pojmenovali ji Fanynka. Měla světlé vlásky, dokonce modré oči, byla moc hezká. Maminka se po porodu již nikdy neuzdravila, měla TBC, pořád kašlala. Druhá sestra Jenny se o malou pořád starala, v noci k ní vstávala. Myslím, že jí také vařili mák, aby lépe spala. Narodila se v říjnu 1934 a 14. června 1935 zemřela. Ženy z vesnice říkaly, že si ji Pán Bůh vzal k sobě, že aspoň bude o jednoho sirotka méně. Maminka ještě žila, ale byla úplně vyhublá, už se neudržela na nohou. Když bylo po pohřbu Fanynky, seděly jsme kolem maminky a sestra Jenny, která měla holčičku moc ráda, plakala pro ni a řekla, že když už jedna z nás měla umřít, tak proč to nebyla Helena, maminka sice říkala, že je to tak lepší, protože Helena je už větší. Pro mě to bylo moc těžké, tak jsem snila, že kdybych umřela, jestli by pro mě někdo plakal. Nejtěžší doba mého dětství. Po smrti holčičky maminčin zdravotní stav se každým dnem zhoršoval, už nevstávala, stále ležela. Přestala nás utěšovat, dávala rady do života. Věděla, že odchází, že už jí zbývá několik dní. Loučila se s námi dětmi. Mimo jiné říkala, že se musíme všichni starat o Lenku, protože je nemocná, že se musíme starat o sebe navzájem, celé dny jsme plakaly. Dne 24. července 1935, byla to středa, maminka zemřela. Bylo mně devět let, nerozuměla jsem hloubce toho neštěstí, utíkala jsem z domova, chodila jsem sama po vesnici i po polích. Ve vesnici mě lidi litovali a říkali mně, že jsem sirotek. Ze samotného pohřbu si málo pamatuji, vím, že bylo horko a ještě navečer maminku odvezli do Bílke, kde byl židovský hřbitov. Také si pamatuji, že jsem měla veliký hlad. Bylo u nás moc smutno, nikdo nemluvil, jen při každé příležitosti jsme plakali. Například když pršelo, že na maminku prší, že je jí zima. Když babička v pátek večer zapálila svíčky (počet svíček byl podle členů rodiny), o jednu méně, už ne pro maminku. Nejstarší sestra Markéta, bylo jí čtrnáct let, neměla žádné dětství, starala se o maminku a potom s babičkou se měla starat o nás. Velmi slabá, malá a hubená. Byla moc chytrá, přemýšlela, jak žít dál, jak se postarat nejen o sebe, ale i o sestry. Druhá sestra Jenny byla hodně pracovitá, veselejší povahy, chodila brzy ráno do sadu pro jablka, brávala mě s sebou, musela jsem ji poslouchat, tak si se mnou i hrála. Pamatuji si, že jsem vždycky byla v nevýhodě jako nejmladší. Když byl školní výlet, já jsem nesměla jít, byla jsem malá, neměla jsem boty a nebyly peníze. Bylo mně velmi líto, když děti z vesnice šly se školou na pohádku Tři vlasy děda Vševěda, já jsem také nesměla jít. Hodně jsem trpěla bez lásky, jakékoliv péče. Babička byla přísná, už jsem musela hodně pracovat také na zahrádce, žili jsme tatínek, babička a čtyři holky. Chodily jsme do české školy, byla to jednotřídka a chodily tam jen židovské děti. Učil nás pan učitel Josef Hájek, byl ze Všetat blízko Prahy. Byl moc hodný, všímal si nás, jak žijeme i mimo školu. Jednou o přestávce jsme skákaly přes švihadlo a on se zastavil u mě a říkal, že asi nemáme co jíst, že jsem moc hubená a že určitě nemám žádnou sílu. Strašně jsem se styděla za naši chudobu.

Jediná zachovaná fotografie z Roztoky – Helenina sestra Lenka

a jejich sestřenice. Vpravo Sára Chaimovitzová, sestra šlojme Chaimovitze, 1937.

V tomto složení jsme žili dva roky. Nejstarší sestra Markéta za pomoci různých příbuzných se připravovala k odjezdu do Belgie. Bylo známo, že je to bohatý stát a že se tam najde práce. Na cestu dostala peníze od příbuzných z Ameriky. Z Roztoky jely ještě další dvě holky, ale byly starší a silnější než naše Markéta. Musím ještě přidat jednu vzpomínku, že já jsem nesměla jít do Bílke ji vyprovázet k vlaku, i když šla celá rodina. Tatínek jí dal na cestu pěkné hrušky. Protože měla kufr špatný, svázaný provazem, tak si je celou cestu do Antverp nevyndala a celou cestu nic nejedla. Markéta byla opravdu moc hodná sestra, celý život litovala, že mě malou nechala v Roztoce. Našla si hned práci (bylo to v roce 1937) a poslala domů peníze pro sestru Jenny na cestu do Belgie. Tatínek jí vyřizoval cestovní pas, ale protože jí nebylo patnáct let, tak nemohla vycestovat, musela čekat na den narozenin, 18. prosince 1937 jí bylo patnáct let, tak po Vánocích jela do Belgie. Byla ještě dítě, tak se jí strašně stýskalo, celé noci proplakala. Pracovala u lidí, měli třináctiletého kluka, postiženého, a on ji pořád bil. Zůstaly jsme doma už jen dvě holky, já jsem musela dělat těžkou práci často i za Lenku, protože byla nemocná. Často jsme si dopisovali s Markétou a s Jenny, z každého dopisu jsme měli velikou radost. Byl to rok 1938, republika se rozpadla a nás obsadili Maďaři. Česká škola skončila a s ní i ten hodný pan učitel. Mně bylo dvanáct let, tak jsem musela chodit do rusínské školy. Rusínské děti byly na mne zlé, škola byla často zavřená, jedině si pamatuji, že jsme se učily maďarskou hymnu. Naše sestry se přestěhovaly z Antverp do Bruselu, domnívaly se, že v Bruselu se spíše ukryjí. Pošta nefungovala, dopisy nepřicházely. Začala platit různá omezení proti Židům. Židovské rodiny se dostaly do strašné bídy, protože nepřicházela podpora z Ameriky, všechny styky byly přerušeny. Tatínek také neměl práci, už jsme neměli ani kukuřičnou mouku na chleba. Naše babička měla ve vesnici dvě dcery, ke kterým chodila a ony jí pomáhaly. Už neměly ale samy nic, tak jsme všichni hladověli. Sestře Lence bylo doma už moc těžko, tak v roce 1941, bylo jí sedmnáct let, odcestovala do Budapešti hledat obživu. Bylo to pro ni velmi těžké, neuměla jazyk, neměla peníze ani oblečení a byla slabá, přesto si našla práci, byla velmi chytrá, lehce se všechno učila a uchytila se v Budapešti. Já jsem jela do Rákošína, městečka blízko Mukačeva, do rodiny tatínkova bratra. S Lenkou jsme se v tom roce 1941 rozešly a setkaly jsme se až po válce, kdy jsme spolu jely do Československa. V Budapešti těžce, ale přece přežila a byla ušetřena koncentráku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Holka z Roztoky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.