Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

TEMNÝ ELF

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

PLANINA LEDOVÉHO VĚTRU

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

DROWŮV ODKAZ

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

TEMNÉ STEZKY

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

Legenda o Drizztovi 14: Příběhy o Drizztovi

LOVCOVY ČEPELE

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

ZMĚNA

Král orků

Král pirátů

Král duchů

ŽOLDÁCI

Služebník krystalu

Slib Čarodějného krále

Cesta patriarchy

NEVERWINTER

Gauntlgrym *

* Připravujeme

FANTOM Print

2015

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba

se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce

nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez

písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou

chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards

of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména

i výrazně jim podobná jména jsou obchodními

známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd.

Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navštivte www.wizards.com

Copyright © 2011 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Raymond Swanland

Translation Kateřina Niklová

ISBN Pdf 978-80-7398-794-7

ISBN Mobi 978-80-7398-795-4

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PŮVODNĚ VYDÁNO V ČASOPISE DRAGON®
#152 TSR, PROSINEC 1989

První zářez

Toto byla moje první publikovaná povídka, napsaná během opojných dnů krátce poté, co jsem se stal profesionálním autorem, ale zatím jsem stále ještě pracoval pro jistou high-tech společnost ve finančním sektoru. První dva romány o Drizztovi, Magický krystal a Stříbrné prameny, byly na pultech obchodů a vedly si dobře a já právě pracoval na třetí knize série, když se mi naskytla příležitost napsat krátký příběh pro časopis Dragon. Ovšemže jsem byl pro. (Miloval jsem časopis Dragon a chtěl jsem pracovat s tehdejší redaktorkou Barb Youngovou.) Byl jsem přece začínající spisovatel, který konečně dostal šanci vysypat ze sebe všechny příběhy, které se v něm hromadily. Opravdu, nemohl jsem přestat psát!

A především o to šlo v povídce První zářez. Dostal jsem šanci vyprávět příběh o Bruenorovi, kterého jsem si zamiloval a který v románech kvůli Drizztovi ustupoval čím dál víc do pozadí. Další pobídkou byla možnost poškádlit fantazii čtenářů, což je vždy zábavné. Na konci Stříbrných pramenů to vypadalo, že Bruenor zemřel, takže tato povídka (záměrně) posloužila jako jakýsi hold ztracenému příteli.

Nadto jsem byl naprosto uchvácen trpasličí kulturou a londýnským dialektem, který jsem pro ni zvolil. V tu dobu jsem četl Briana Jacquese, žasl jsem nad tím, jak si s dialekty zahrává, a upřímně řečeno jsem si taky chtěl hrát. V tomto příběhu jsem rozhodně dostal šanci. Je celá o trpaslících, kteří spolu mluví, hádají se a navzájem se povzbuzují, jak to umí jen oni.

A navíc byla klíčovým bodem povídky věta, která se objevuje až skoro na jejím konci: „Čest místo hněvu.“ V tu dobu jsem si to neuvědomoval, ale tento kousek se stal v průběhu knih z cyklu Legenda o Drizztovi kritickým dílkem skládačky, kterou je Bruenor, a to především v případě Dohody z Garumnovy rokle a rozumného způsobu, jakým byl Bruenor nucen jednat s králem Obouldem. Čest místo hněvu, pragmatičnost místo vášní – jakmile jde o jeho milovaný klan. Když si tento příběh nyní znovu čtu, žasnu nad tím, jak hluboce byly v mém podvědomí už tehdy zakořeněny individuální povahové rysy Společníků síně, které konzistentně přetrvaly víc než dvacet let.

„Máte šecko?“ zeptal se podsaditý mladý trpaslík a pohladil si stále holé tváře a bradu.

Dva menší trpaslíci, Kardrin a Yorik, kývli a hodili na kamennou podlahu velké pytle. Zařinčely tak hlasitě, až se ozvěna rozlehla tichem hlubokých jeskyní.

„Ticho!“ obořil se na ně Feldegar, čtvrtý trpaslík, který se na spiknutí podílel. „Garumn nám urve hlavu, jesli na to přide!“

„Šak se to stejně doví, až bude po všem,“ prohlásil statný Bruenor, lstivě mrkl, zakřenil se, a tak uvolnil napětí. „Rozdělme si věci. Nemůžem ztrácet čas!“

Kardrin a Yorik se začali přehrabovat brněním a zbraněmi ve vacích. „Tobě sem vzal pěnící džbánek,“ řekl Kardrin pyšně a podal Bruenorovi naleštěný štít.

„Je mýho táty!“ zasmál se Bruenor a užasl nad lstivostí a kuráží mladých bratranců. Pověsil si těžký štít na paži, do ruky vzal nově vykovanou sekyru, kterou si přinesl, a najednou ho ve vší vážnosti napadlo, jestli je hoden toho nosit štít zdobený zpěněným džbánem, standartou klanu Válečného kladiva. Měl už za sebou tři desítky let života, bylo mu už skoro čtyřicet, přesto se cítil jako dítě, když si vzpomněl na svoji holou tvář, na níž mu ještě nevyrašil ani vous. Odvrátil se, aby nikdo neviděl, jak se červená.

„Čtvero výzbrojí?“ řekl Feldegar a zadíval se na kupky bojového náčiní. „Ne! Vy dva zůstanete tady. Na takovýdle boj ste ještě moc mladí!“

Kardrin a Yorik bezmocně pohlédli na Bruenora.

Bruenor věděl, že Feldegarova námitka je rozumná, jenže nemohl ignorovat zklamaný výraz mladších bratranců ani všechno, co udělali, aby je dostali až sem. „Použijem všecky čtyři,“ rozhodl nakonec. Feldegar po něm střelil rozzlobeným pohledem.

„Yorik de s náma,“ řekl Bruenor, aniž by uhnul pohledem. „Pro Kardrina mám důležitější úkol.“ Mrkl na nejmenšího z nich. „Až pudem, zavřem za sebou dveře na závoru,“ vysvětlil. „Budem tak potřebovat někoho, kdo nám rychle votevře, někoho s vostrým jazykem. Ty si z nás jediný dost mazaný na to, aby ses vyhnul votázkám každýho, na koho bysme mohli tu dole narazit. Mysliš, že to zvládneš?“

Kardrin důrazně přitakal, protože se opět cítil důležitý, třebaže by raději šel s nimi.

Feldegar pořád nebyl spokojený. „Yorik je příliš mladý,“ zavrčel na Bruenora.

„To řikáš ty, ne já,“ odsekl Bruenor.

„Velim tu!“ připomněl Feldegar.

„Veli tu Bruenor,“ prohlásili Yorik a Kardrin. Feldegar po nich loupl nebezpečným pohledem.

„Jeho děda je král,“ namítl Kardrin.

Feldegar vystrčil bradu. „Vidiš todle?“ zeptal se a ukázal na chomáče chlupů na bradě. „Vousy! Velim já!“

„Ach, nesi ale starší než Bruenor,“ odporoval Yorik. „A von je Válečný kladivo, druhý následník trůnu. A Válečný kladiva vládnou v Mitrilový síni!“

„Tamten tunel jim ještě nepatří,“ opáčil Feldegar uštěpačně. „Je mimo Mitrilovou síň, až za Garumnovým panstvím. A tam velí ten s vousy na bradě.“

Bruenor jen pokrčil rameny, třebaže mu to znovu připomnělo jeho bezvousou tvář. Věděl, jak nebezpečné a opovážlivé jejich plánované dobrodružství je, a nemínil dovolit, aby se všechno zhatilo jenom kvůli nějakému titulu, který nebude znamenat zhola nic, až dojde k boji. „Máš pravdu, Feldegare,“ uznal k úžasu a zklamání Kardrina a Yorika. „V tunelu poveliš ty. Ještě sme ale furt v Mitrilový síni a v tý platí, co řeknu já. Kardrin pohlidá dveře, Yorik de s náma.“

Navzdory svému chvástání byl Feldegar dost chytrý na to, aby vyměnil ústupek za ústupek. Mohl prskat, řvát a vystrkovat ochlupenou bradu, jak chtěl, dobře však věděl, že jestli se mu Bruenor vzepře, nikdo s ním nepůjde. „Tak dem na to,“ zabručel a sundal z těžkých kamenných dveří železnou závoru.

Bruenor se chopil železného kruhu na dveřích a zvážil (ne poprvé), na jakou cestu se to chystá vydat. Z pětice trpaslíků, která se nedávno vydala tunel prozkoumat, se vrátil pouze jediný a příběh, který vyprávěl, otřásl i nejzavilejšími válečníky klanu Válečného kladiva.

A Bruenor a jeho mladí přátelé – žádný nebyl dost starý, aby se počítal mezi válečníky – se nyní rozhodli tunel vyčistit a pomstít své bratry.

Bruenor zamručel, potlačil chvění, otevřel dveře a uvolnil stlačený vzduch uvnitř. Před nimi zela černota. Celý život žili pod zemí, tunely byly vždy jejich domovem, tento se však zdál nějak tmavší a zatuchlý vzduch v něm na ně těžce doléhal.

Feldegar vyndal z držáku na stěně pochodeň, její světlo však s tmou téměř nic nezmohlo. „Čekej, dokaď ti nezmizíme z vočí,“ řekl Kardrinovi, „potom zavři dveře na závoru! Až se vozve trojí, pak dvojí zaklepání, bude to znamenat, že sme zpátky.“ Obrnil se a vyrazil.

Poprvé byl Kardrin skutečně rád, že nikam nemusí.

* * *

Kamenné dveře se za nimi s duněním zavřely a světlo pochodně najednou působilo dost uboze. Klopýtali a padali přes kamení a balvany, z nízkého stropu visely stalaktity a kamenné sloupy je vedly do jedné slepé uličky za druhou, v každé přitom mohl číhat netvor.

Yorik s sebou vzal celou zásobu pochodní, jenže když už vyhořela i druhá a ze třetí zbýval jen oharek, začalo jejich odhodlání podkopávat napětí. Našli si plochý kámen, posadili se na něj a udělali si první přestávku.

„Ďas aby to spral!“ zavrčel Feldegar a mnul si bolavou nohu. „Tři hodiny a po tý vohavný vobludě ani stopy! Začinám si říkat, co je na tý historce pravdy.“

„Pak máš dost krátký rozum,“ prohlásil Yorik. „Ty čtyři dostal ettin, vo tom není pochyb!“

„Mohli byste přestat tak řvát?“ obořil se na ně Bruenor. „Jesli ho nepřiláká světlo pochodně, vaše věčný žvanění určitě jo!“

„Pcha!“ vyštěkl Feldegar. „A dyby byl tvůj táta pořádný princ, byl by tady dole von a vo tu zrůdu se jaksepatří postaral!“

Bruenor nebezpečně přimhouřil oči. Jenže pak zavrtěl hlavou a poodešel stranou, poněvadž se nemínil kvůli takové věci hádat. Ne tady, ne teď.

„Bangor slíbil, že tý příšeře usekne hlavy,“ protestoval Yorik. „Ale až po vodchodu kupců z Kamenice, až bude mít čas šecko naplánovat.“

„A co dyž ten ettin mezitim zmizí?“

Kdyby byli doma v síních, Feldegara by jeho urážka stála několik zubů, teď to však Bruenor nechal být. Věděl, že jeho otec Bangor a král Garumn jednali správně, když uzavřeli tunel těžkými dveřmi, dokud nebudou moct boji s ettinem věnovat plnou pozornost. Ettini byli mocní nepřátelé, dvouhlaví obři, kteří byli ve tmě doma ještě víc než trpaslíci. Zbrklým, bezhlavým útokem se nad ettinem zvítězit nedá.

A přesto byl tady, jen se dvěma společníky – a nikdo z nich ještě nevybojoval skutečnou bitvu.

Bruenor opět dostal strach a musel si připomenout, že je trpasličí princ. S přáteli trávil dlouhé hodiny výcvikem. Zbraně jim padly dobře do rukou a vyznali se v taktice. „Poďte, dem dál,“ zavrčel Bruenor paličatě a chopil se pochodně.

„Já rozhodnu, kdy pudem,“ protestoval Feldegar. „Já tu velim.“

Bruenor mu hodil pochodeň. „Tak vel!“

* * *

„Sou trpaslíci! Sou trpaslíci!“ pištěl Posmíšek radostně. „Trojí sou!“

„Ššš!“ Žabikuk ho pleskl takovou silou, až ho povalil na zem. „Pět na tři. A my vidíš, dežto voni náses nevidíš.“ Obličej velkého goblina se roztáhl v zákeřném úsměvu. Do tmavého tunelu se z goblinského města vydal proto, aby vyloupil pelech ettina; představa, že by se měl k té potvoře přiblížit, však Žabikuka popravdě vůbec nenadchla. Z podobných výprav se totiž nevracela ani půlka goblinů. Možná ale Žabikuk našel způsob, jak se z celé věci vykroutit. Goblinského krále určitě nadchne, když mu přinese hlavy tří nenáviděných trpaslíků, ne?

Pochodeň, jež představovala malinkou tečku v tunelu daleko před nimi, se opět dala do pohybu a Žabikuk pokynul největšímu ze svých společníků. „Boční tunel,“ rozkázal. „Dostane je, až pudou kolkolo. Nás je naběhnem zpředu.“

Pomalu a tiše vyrazili a připadalo jim báječné, že trpaslíci potřebují pochodně.

A goblini ne.

* * *

Tunel se rozšířil; nyní by se do něj vešlo až deset osob vedle sebe a i strop byl vyšší. „Dost vysoký i pro vobra,“ podotkl Bruenor ponuře.

Trojice se pohybovala v klasické trpasličí lovecké formaci. Feldegar s pochodní šel středem tunelu, kdežto Bruenor a Yorik se plížili stíny podél stěn. Feldegar udával tempo, zbylí dva se tiskli zády ke stěnám a sotva viděli, kam jdou. V tomto uspořádání hlídal Bruenor Yorika a Yorik Bruenora, ze svého místa totiž viděli na stěnu před společníkem.

A byl to Bruenor, postupující nalevo od Feldegara, kdo si jako první všiml bočního tunelu, který se vpravo odděloval od hlavní chodby. Dal znamení svým obezřetným společníkům a spolu s Feldegarem počkal, dokud se Yorik nepřesunul za výstupek příhodně trčící ze stěny vedle bočního tunelu.

Poté se Bruenor a Feldegar vydali hlavním tunelem přímo vpřed, jako by si boční chodby vůbec nevšimli.

Očekáváný útok přišel, ještě než minuli polovinu ústí tunelu.

Yorik podrazil nohy velkému goblinovi, který na ně vyběhl, kotoulem pronikl za něj, a když se goblin pokusil vstát, udeřil ho kladivem do temene.

Ostatní goblini v hlavní chodbě před nimi vyrazili s výskotem do útoku a začali házet oštěpy.

Bruenor se přesunul za Feldegara, a když se ve svitu pochodně objevil první oštěp, všiml si, že míří přímo na jeho mladého bratrance. Vrhl se proto před Yorika, tepaným štítem odklonil oštěp neškodně stranou a překulil se do bezpečí za výstupek u boční chodby.

Feldegar nezaváhal, neboť pochopil, že hlavní hrozba se nachází před nimi. Hodil proto tím směrem pochodeň a zvedl kuš.

Goblini se zděsili, když se znenadání ocitli v kruhu odhalujícího světla, a s vřískotem se běželi schovat do stínů za balvany nebo stalagmity.

Feldegar trefil jednoho šípem do srdce.

* * *

„Odporní trpaslíči,“ zašeptal Posmíšek a připlazil se k Žabikukovi. „Oni víš, že my tam byl!“

Žabikuk odhodil malého goblina za sebe a zvážil své dilema.

„My uteče?“ zeptal se Posmíšek.

Žabikuk rozzlobeně zavrtěl hlavou. Obyčejně by ústup byl jeho první volbou, jenže tentokrát nepřicházel v úvahu. „Král nás zakroutíš krkem, jesli vrátí se s nic,“ zasyčel na Posmíška.

* * *

„Jak sme na tom?“ pošeptal Feldegar Bruenorovi z výklenku v protější stěně hlavního tunelu.

„Yorik jednoho dostal,“ odvětil Bruenor.

Yorik se připlazil se sténáním blíž a připojil se k Bruenorovi za výstupkem. Jeden z oštěpů zasáhl mladého trpaslíka do boku.

„Ale trefili ho!“ dodal Bruenor potichu a doufal, že ho slyšel jenom Feldegar.

„Můžu bojovat!“ prohlásil Yorik hlasitě.

„Bezva,“ zabrblal Feldegar a vzpomněl si, že byl proti tomu, aby mladého trpaslíka vzali s sebou. Jeho uštěpačnost však neměla dlouhého trvání, když si uvědomil, že Yorik zmařil gobliní útok a patrně mu i zachránil život.

„Koliks jich zahlíd?“ zavolal Bruenor.

„Čtyři,“ odvětil Feldegar. „Jeden už ale dobojoval,“ dodal a ponuře se zachechtal.

„Tak teda trojí na trojí, ohavní trpaslíči!“ zaječel Žabikuk.

Feldegar vystřelil směrem, odkud se hlas ozval, a usmál se, když šíp škrtl o skálu jen palec od nosu velkého goblina.

„Ohavní trpaslíči!“

Zatímco Bruenor ošetřoval ošklivé zranění mladého bratrance, vždy statečný Yorik vytáhl křesadlo a pochodně, zapaloval je a házel do tunelu, aby goblini nemohli využít tmy.

A pak čekali. Minuty ubíhaly a obě strany se snažily vymyslet, jak zlomit patovou situaci a dostat protivníky.

„Šetři pochodněma,“ pošeptal Bruenor Yorikovi.

„Můžem tu taky zůstat trčet.“ Bruenor věděl, že čas hraje pro gobliny. Trpaslíci si uměli ve tmě poradit, většinu života však trávili v pochodněmi osvětlených tunelech. Na druhou stranu goblini znali jen naprostou tmu hlubokých jeskyní. Až pochodně dohoří, nepřátelé zaútočí.

„Kolik ošklivých světýlek máš, ohavní trpaslíči?“ posmíval se Žabikuk, kterému očividně došla stejná věc.

„Drž hubu!“ zařval Feldegar a podtrhl svá slova dalším šípem, který vykřesal jiskry ze skály.

Bruenor pohlédl dolů na mladého bratrance a zvážil ústup. Jenže ten nepřicházel v úvahu, neboť Yorik nemohl utíkat. I kdyby se nepozorovaně odplížili, goblini by je brzy dostihli. Bruenor viděl jedinou malou šanci. Možná byl dost daleko od světla. Kdyby se mu podařilo přelézt výstupek a vklouznout do bočního tunelu, mohl by se dostat těsně před pozici goblinů, příliš blízko na to, aby po něm hodili oštěpy.

„Počkej tady a připrav se,“ pošeptal Yorikovi.

Mladý trpaslík kývl, sevřel v rukách kladivo a pokrčil pod sebou nohu, aby mohl vyskočit a vrhnout se do bitvy, až přijde čas.

Bruenor se po břichu přeplazil přes výstupek, strnul však, když Žabikuk znovu zavolal.

„Světla hasne, ohavní trpaslíči,“ posmíval se goblin v naději, že přiměje protivníky k útěku, napadlo ho totiž, že vyplenit pelech ettina bude méně nebezpečné než bojovat s trpaslíky, když se jejich síly vyrovnaly.

Bruenor si oddychl, jakmile pochopil, že ho nezahlédli, a vplížil se do bočního tunelu. Zatím šlo všechno dobře.

Tunel po několika krocích prudce klesal dolů do černé tmy obrovské jeskyně. Bruenor si mohl jen představovat, jak velká je. Najednou si ale uvědomil, co to znamená – vzpomněl si totiž, že se trpaslík, který přežil první výpravu, při svém hrůzyplném vyprávění zmínil o boční chodbě. A pokud goblini přišli hlavním tunelem z jednoho směru a on a jeho přátelé z druhého…

„Čas na…“ ozval se jeden hluboký hlas ve tmě tunelu.

„… oběd,“ dokončil druhý.

„Sakra!“ vyplivl Bruenor a rychle se vrátil zpátky k Yorikovi.

„Ettin?“ zeptal se Yorik jen tak, aby se neřeklo, protože taky slyšel hlasy.

„Na co čekáš, Bruenore?“ zavolal Feldgar tiše z opačné strany chodby. „Pochodně dohořívaj.“

„Čas na…“ odpověděla za Bruenora jedna obrova hlava.

„… oběd!“ zavrčela druhá.

„Kruci,“ donesl se k nim chodbou Žabikukův hlas.

Bruenor věděl, že šarvátka s gobliny tímto skončila. Určitě před ettinem prchnou a trpaslíci by raději měli udělat to samé. Jenže co bude s Yorikem? Bruenor sáhl po zoufalém plánu. „Připrav si kuš,“ křikl na Feldegara. „Já s Yorikem uděláme to samý,“ zalhal, protože oni kuše neměli. „Goblini se určitě daj před ettinem na útěk a my je střelíme do zad!“

Feldegar pochopil. „Ach, já už si jednoho vybral,“ zasmál se hlasitě. Předtím střílel po veliteli a chtěl, aby velký goblin věděl, v jakém maléru se ocitl.

„Vidím světla!“ zařval ettin.

„Jsou to světla!“ odpověděl si.

„Čekej, ohavní trpaslíči!“ zvolal Žabikuk. „Trpaslíči nechtěj bojovat s dvěma hlavama!“

„Takže dohoda?“ nabídl Bruenor.

„Jaká?“ křikl Žabikuk.

„Příměří.“

„A utíkat?“

„Ne, neutíkat,“ zavrčel Bruenor. „Bojovat!“

„S dvěma hlavama?“ zavřískl Žabikuk.

„Jesli vezmeš do zaječích, dostaneš šípem do zad!“ připomněl Feldegar.

Žabikuk věděl, že je v pasti, opatrně proto vystoupil z výklenku a přesunul se na roh boční chodby naproti Bruenorovi a Yorikovi. Bruenor obešel výstupek a ocitl se mu tváří v tvář.

„Ty a já mu podrazíme nohy,“ pošeptal Bruenor Žabikukovi. „Vylákej ho ven,“ zavolal tiše na Feldegara. Ten zatím pochopil plán a dal se do pohybu. Stoupl si zády ke zdi naproti bočního tunelu a připravil se postavit netvorovi čelem.

Žabikuk pokynul své družině a Posmíšek se neochotně přesunul k Feldegarovi. Avšak poslední z goblinů se dal zděšeně na útěk tmavou chodbou.

Feldegar zvedl kuš a zavrčel.

„Zadrž!“ řekl mu Bruenor. „Nech toho skrčka běžet. Nás čeká větší potvora!“

Feldegar znovu zavrčel a vztekle se zadíval na Posmíška, který se přikrčil. „Ty se nevopovaž hnout!“ vyštěkl trpaslík. Popadl goblinův oštěp a nasměroval ho k boční chodbě. „A ať tvůj hod stojí za to!“

„Levá noha, pravá noha?“ řekl Bruenor Žabikukovi. Velký goblin kývl, i když nevěděl, která noha je která.

Z bočního tunelu se ozval těžký, dunivý krok. Pak další. Bruenor se napjal a zatajil dech.

V této části Faerûnu dorůstali ettini obří velikosti a tento byl velký i na jejich poměry. Měřil celých patnáct stop a téměř vyplňoval chodbu. Dokonce i nebojácný Feldegar prudce vydechl, když ho spatřil, a hlavně pak kyje s ostrými bodci v jeho rukách.

„Goblini!“ zaječela jedna ettinova hlava.

„Trpasličí maso!“ zavýskla druhá.

„Goblini!“ trvala na svém první.

„Goblini, furt jenom goblini!“ stěžovala si druhá. „Chcu trpaslíka!“ Ettin zaváhal a Feldegar dostal šanci hloupý spor rozřešit.

Trpaslíkova kuše zadrnčela a pichlavý šíp se ettinovi zabodl přímo do žeber. Hladový obr pohlédl na drzého malého trpaslíka a obě hlavy se usmály. „Trpaslík!“ zařvaly společně a obr vyrazil vpřed. Jedním dlouhým krokem se ocitl v hlavní chodbě.

Žabikuk zaútočil první. Skočil ettinovi na nohu, zahryzl se do ní a malý mečík zabodl do obrovských svalů na lýtku. Jedna z ettinových hlav po něm zvědavě a dokonce pobaveně koukla.

Bruenor udeřil plochou stranou sekery zrovna ve chvíli, kdy do hlavní chodby vkročila druhá noha. Ukázalo se, že mířil přesně, a síla úderu roztříštila ettinovi kolenní čéšku.

Obr zavyl, zavrávoral a najednou se už ani trochu nebavil.

Jak klopýtal kolem, dokončil Bruenor hbitý manévr. Obrátil úchop, opsal kruh a zaťal ettinovi jako břitva ostrou sekeru do míst, kde se šlacha napojovala na koleno. Noha se podlomila, ettin se překotil vpřed a pohřbil pod sebou Žabikuka.

Následoval další pichlavý útok, jak Feldegar znovu vystřelil a Posmíšek hodil oštěpem.

Ettin ale ještě neskončil. Zavyl, spíše vzteky než bolestí, a zvedl se na mohutných pažích.

Yorik odmítl zůstat stranou. Vyskočil z úkrytu, mihl se kolem Bruenora a rozmáchl se kladivem. Jenže než mohl zasadit ránu, zradila ho noha a ettin, který pátral po tom, kdo mu rozdrtil koleno, si ho všiml. Jediným pohybem srazil Yorikovo malé kladivo stranou, zvedl zákeřný kyj a chystal se ležícího trpaslíka rozmáčknout.

Byl tu však Bruenor.

Mladý, ale mocný trpaslík udělal čest svému vznešenému původu a nezaváhal. Přeběhl ležícímu obrovi po zádech, rozmáchl se sekyrou, napnul svaly a veškerou silou, jakou dokázal sebrat, ji ettinovi zasekl do temene levé hlavy. Zbraň zavibrovala, jak rozpoltila tvrdou lebku. Bruenora zaštípaly paže, zchromly mu a tunely se rozlehlo děsivé KŘACH!

Yorik si hlasitě oddychl, když obrovy oči zašilhaly a z úst mu vyhřezl jazyk.

Jedna půlka netvora byla mrtvá.

Ta druhá ale dál zuřivě bojovala a ettinovi se konečně podařilo zasadit ránu. Pokrčil pod sebe zdravou nohou (chudáka Žabikuka přitom přimáčkl ke skále), vrhl se divoce vpřed a zeširoka se rozmáchl kyjem; za cíl si přitom vybral Feldegara a Posmíška.

Trpaslík zachránil malému goblinovi život (i když by to do konce života nepřiznal); popadl totiž Posmíška za rameno a smýkl s ním vpřed, směrem k ettinovi a do úhlu rány. Pak uskočil stranou, a třebaže ho ettinův kyj škrábl do ramene, setrvačností se překulil.

Posmíšek zůstal bezmocně ležet na zádech, zavřel oči a zapřel konec oštěpu o zem. Ettin si ale drobného goblina sotva všiml. Plně se totiž soustředil na Feldegara. Trpaslík se zvedl na kolena a zamířil kuší, připraven znovu vystřelit. Tětiva zadrnčela, ettin instinktivně sklonil hlavu…

… a okem se nabodl na Posmíškův oštěp.

Posmíšek vyjekl hrůzou a odplazil se pryč, bylo však po boji. Ettin se naposledy otřásl a zůstal ležet mrtvý.

Zhmožděnému, potlučenému Žabikukovi se konečně podařilo vylézt zpod obrovy nohy. Feldegar přichvátal k Yorikovi. A Bruenor, který doposud visel obrovi na zádech, se nyní na mrtvého ettina postavil, obdivoval čirou sílu svého úderu a nevěřícně zíral na první zářez, který do své nové sekyry udělal.

Když se konečně přeskupili, stáli trpaslíci na jedné straně ettina, goblini na druhé. „Ohavní trpaslíči!“ zasyčel Posmíšek, který se mylně domníval, že s ním Feldegar smýknul proto, aby ho obětoval ettinovi. Zmlkl ale a přikrčil se, když mu Feldegar namířil kuší na nos.

Bruenor se na společníka zamračil. „Příměří,“ připomněl Feldegarovi přísně.

Feldegar sice velice toužil celou věc s odpornými gobliny ukončit, ale ustoupil. Byl svědkem Bruenorova úžasného úderu a neměl v úmyslu odporovat mladému následníkovi trůnu Mitrilové síně.

Bruenor a Žabikuk na sebe nejistě hleděli. Z nezbytnosti se z nich stali spojenci, jenže nenávist mezi trpaslíky a gobliny byla základem jejich existence. Z tohoto spojenectví rozhodně žádná důvěra ani přátelství nevzejdou.

„My nechá vás jít,“ prohlásil nakonec Žabikuk ve snaze zachovat si aspoň trochu důstojnosti. Nechtěl ale mít s trpaslíky nic společného. Čelili přesile tři na dva a navíc nyní věděl, jakou sílu bezvousý trpaslík má.

Bruenorův úsměv sliboval smrt a v tu chvíli netoužil po ničem víc než přeskočit ettina a jednou provždy špinavého goblina umlčet. Jednoho dne ale měl vládnout klanu Válečného kladiva a jeho otec ho dobře naučil povinnostem.

Čest místo hněvu.

„Rozdělíme si kořist a půjdem každý svou cestou?“ navrhl Žabikukovi.

Žabikuk nabídku zvážil. Napadlo ho, že ettinova hlava a zprávy o trpaslících budou báječným darem pro goblinského krále. (Netušil ovšem, že goblinský král o trpaslících ví a naprosto mu vyhovuje, že mu je ettin drží od těla.)

„Levá hlava, pravá hlava?“ nabídl Bruenor.

Žabikuk kývl, i když pořád nevěděl, která je která.

PŮVODNĚ VYDÁNO V REALMS OF VALOR TSR, 1993

Temné zrcadlo

Z pohledu osobního rozvoje považuji Temné zrcadlo za jedno z nejdůležitějších děl, jaké jsem za svoji kariéru napsal. Pomohlo, že jsem na něm pracoval s Jimem Lowderem, jedním z nejnáročnějších a nejpečlivějších redaktorů v oboru. Jim spisovateli nikdy nedovolí, aby si zvolil jednoduchou cestu nebo napsal povrchní příběh. Neustále se ptá: „Proč?“

V době, kdy jsem sepsal tento příběh, mé počáteční nadšení z publikace opadlo stejně jako potřeba neustále psát (z hrůzy) poté, co jsem v roce 1990 konečně podal v práci výpověď. Z důvodu osobního bádání jsem se rozhodl podílet se na v záhlaví uvedené antologii a tuto povídku jsem napsal, abych rozebral pozoruhodný paradox, který se rozvinul v Legendě o Drizztovi. Psala mi spousta čtenářů a komentovala rozbor rasismu v knihách o temných elfech – a opravdu, zkoušky a útrapy, jimiž Drizzt prochází, mi umožnily probádat a odhalit nemálo rasistických trop; podobnost s naším světem byla nevyhnutelná a já se jí ani vyhnout nechtěl.

Vyvstal ale jistý problém: není tradiční, „tolkienovská“ fantasy celá o rasismu? Elfové jsou jiní než trpaslíci a ti jsou jiní než půlčíci a ti jsou jiní než lidé a ti jsou jiní než orci a goblini. Ano, orci a goblini, právě s těmi je největší problém. Není představa, že jedna celá rasa je ztělesněním zla, klasickou definicí rasismu? Jistěže! Tak co kdybych konfrontoval Drizzta, který je tak často sám obětí rasismu, s jeho vlastními předsudky? Co kdybych otřásl pohodlností obecných rysů fantasy ještě víc, než už jsem (neúmyslně) udělal se svým drowským hrdinou?

Právě to bylo úkolem Temného zrcadla. Tato povídka rovněž označuje přechod v mém vlastním stylu psaní. Jako mladý, dychtivý autor plný nadšení a energie a příběhů, které jsem toužil vyprávět, jsem si myslel, že znám všechny odpovědi. Vlastně jsem byl přesvědčen, že je mým úkolem říkat pravdu, pokud se to tak dá říct, ukazovat lidem, jak se věci mají. Myslel jsem si, že vím všechno (a uvědomil si, že většina mladých autorů je podobně arogantní). Jak ale stárnu, zjišťuju, že vlastně nevím vůbec nic a mým úkolem není dávat odpovědi, nýbrž vybízet čtenáře k tomu, aby kladli otázky. Jednoduše řečeno, neznám odpovědi na rasový paradox, který odhaluje Temné zrcadlo. Kdybych byl nucen, jistě bych dokázal poskytnout vyhovující vysvětlení a dokonce připojit i několik citátů od Josepha Campbella nebo jiného spisovatelského „boha“, kterým bych své „pravdy“ podpořil. Dozajista by to znělo docela působivě.

Třebaže jsem však autor fiktivních příběhů, snažím se nelhat.

Svítání. Zrod nového dne. Probuzení světa na povrchu, které je plné nadějí a snů miliónů srdcí. A také beznadějné dřiny mnoha jiných, jak jsem bolestivě zjistil.

V tmavém světě temných elfů, odkud pocházím, nic takového jako úsvit neexistuje; v Temných říších bez světla není nic, co by se krásou vyrovnalo slunci šplhajícímu nad východní obzor. Žádné dny, žádné noci, žádná roční období.

Duch určitě v neustálém teple a tmě něco ztrácí. Ve věčném přítmí Temných říší přece nikdo nemůže zakusit povznášející naděje, třebaže mohou být nerozumné, které se v magické chvíli, kdy se obzor stříbrně zaleskne ranním sluncem, zdají na dosah. Ve věčné tmě se pochmurná nálada soumraku brzy ztratí a vzrušující tajemství noci na povrchu nahradí skuteční nepřátelé a velmi skutečná nebezpečí Temných říší.

V Temných říších rovněž panuje pouze jedno roční období. Na povrchu zima ohlašuje období zamyšlení, úvah o smrtelnosti, vzpomínek na ty, kdo odešli. Na povrchu je to ale pouze jedno roční období a melancholie nezapustí hluboké kořeny. Viděl jsem, jak se na jaře zvířata vrací zpět do života, jak se probouzí medvědi a ryby se začínají drát proti proudu na svá oblíbená třecí místa. Viděl jsem hravý let ptáků a první běh právě narozeného hříběte…

Zvířata v Temných říších netančí.

Cykly povrchového světa jsou podle mě pomíjivé. Neexistuje tu žádná stálá nálada, ponurá ani bujará. S východem slunce se dá vyšplhat do emocionálních výšin, když ale ohnivá koule zmizí za obzorem na západě, dá se z nich opět spadnout. Je to ale lepší způsob života. Obavy ať patří noci a den ať je plný slunce a naděje. Vztek ať je zklidněn zimními bouřemi a s příchodem teplého jara je zapomenut.

V neměnných Temných říších hněv bublá, dokud není ukojena touha po pomstě.

Tato neměnnost rovněž ovlivňuje náboženství, které je pro ostatní temné elfy tak důležité. Mému rodnému městu vládnou kněžky a všichni se sklání před vůlí kruté Pavoučí královny Lloth. Drowské náboženství je ale jen způsobem, jak dosáhnout praktického zisku a moci, a navzdory všem ceremoniím a rituálům je můj lid spirituálně mrtvý. Poněvadž spiritualita představuje změť emocí, kontrast noci a dne, který drowové nikdy nepoznají. Jde o pád do hlubin zoufalství a vzestup na nejvyšší možný vrchol.

Vrcholy se po propastech vždy zdají vyšší.

* * *

Nemohl jsem si vybrat lepší den na to vyrazit z Mitrilové síně, kde byl můj přítel Bruenor Válečné kladivo opět králem. Celá dvě staletí byla trpasličí domovina v rukách zlých šedých trpaslíků, duergarů, a jejich mocného vůdce, stínového draka Zloleska. Drak byl nyní mrtvý, zabil ho sám Bruenor, a šedí trpaslíci zahnáni.

V horách okolo trpasličí pevnosti ležel hluboký sníh, nebe těsně před úsvitem bylo jasné a tmavlo domodra, jen poslední tvrdohlavé hvězdy hořely až do úplného konce, dokud se noc nevzdala vlády nad zemí. Dobře jsem si svůj příchod načasoval, protože jsem si našel místo obrácené na východ, plochý kus skály, odkud vítr smetl sníh, jen několik chvil předtím, než nastal okamžik dne, který se snažím nikdy nepropásnout.

Neumím popsat šimrání v hrudi, bušení srdce, které pociťuji těsně předtím, než se žlutý okraj faerûnského slunce objeví nad zářivou linií obzoru. Po povrchu už kráčím skoro dvacet let, pohled na vycházející slunce mě ale nikdy neunaví. Stal se pro mě antitezí mého utrápeného života v Temných říších, symbolem útěku ze světa bez světla a od zlého způsobu života mého lidu. Dokonce i když je po všem, slunce se vyhoupne nad obzor a začne šplhat vzhůru po nebi na východě, cítím, jak mi jeho teplo proniká ebenově černou kůží a dodává mi vitalitu, jakou jsem v hlubinách světa nikdy nepoznal.

A tak jsem se toho zimního dne ocitl v nejjižnějším výběžku Páteře světa. Mitrilovou síň jsem opustil sotva před několika hodinami a stále jsem měl před sebou sto mil, mým cílem totiž bylo Stříbroluní, které dozajista patřilo k nejúžasnějším městům na světě. Bolelo mě, že jsem opouštěl Bruenora a ostatní, když v dolech pořád bylo tolik práce. Síně jsme dobyli teprve tuto zimu a vyčistili je od duergarské špíny a ostatních netvorů, kteří se v nich usídlili během dvou stovek let nepřítomnosti klanu Válečného kladiva. Do vzduchu nad horami už stoupal kouř z trpasličích výhní a trpasličí kladiva zvonila při vytrvalém dobývání vzácného mitrilu.

Bruenorova práce teprve započala, obzvláště když se jeho adoptivní lidská dcera Catti nyní zasnoubila s barbarským mladíkem Wulfgarem. Bruenor nemohl být šťastnější, ale podobně jako mnoho jiných osob, které jsem poznal, ani trpaslík nedokázal lpět na tomto štěstí tváří v tvář zběsilým přípravám, které svatbě předcházely, a nereálné touze, aby svatba byla tím nejnádhernějším obřadem, jaký kdy sever viděl.

Bruenora jsem na to neupozornil. Neviděl jsem důvod, obrovská hromada práce, která ho čekala, však zmírnila moji touhu opustit síně.

Jenže pozvání od Alustriel, půvabné paní Stříbroluní, se nedalo jen tak ignorovat, a zvláště ne odpadlým drowem toužícím po akceptaci od lidí, kteří se jeho lidu obávali.

První den jsem vyrazil lehkým krokem. Chtěl jsem se dostat k řece Surbrin a přes nejvyšší hory. A právě na břehu jsem asi v půlce odpoledne objevil stopy. Před nedávnem tudy prošla asi dvacetihlavá smíšená družina. Největší otisky nohou patřily zlobrům. Tito tvorové nebyli v okolí vzácní ani nečekaní, největší starosti mi tak dělaly menší otisky bot. Podle velikosti a tvaru jsem hádal, že je zanechali lidé, některé dokonce patřily dětem. Nejvíce mě však znepokojilo, že některé šlápoty byly zčásti překryté stopami netvorů, jiné naopak stopy netvorů překrývaly. Všechny tu byly přibližně stejně dlouho. Kdo koho držel v zajetí?

Nebylo obtížné stopy sledovat. Moje obavy ještě zesílily, když jsem cestou zahlédl jasně červené stopy krve. Útěchu mi přinášela výstroj, kterou jsem měl u sebe. Catti mi půjčila Taulmaril, Hledač srdcí, protože to byla moje první cesta do Stříbroluní. S tímto mocným, očarovaným lukem v ruce jsem si byl jistý, že zvládnu jakoukoli hrozbu, která by se mi postavila do cesty.

Opatrně jsem našlapoval, držel se co nejvíc ve stínech a kápi pláště barvy lesní zeleně jsem si nechával staženou do tváře. Přesto jsem věděl, že se rychle blížím, že družina, která se držela břehu řeky, nemůže být víc než hodinu přede mnou. Nadešel čas zavolat svoji nejvěrnější společnici.

Z váčku u opasku jsem vytáhl figurku pantera, své spojení s Guenhwyvar, a položil ji na zem. Nezavolal jsem ji hlasitě, ale ani jsem nemusel, neboť Guenhwyvar zajisté poznala můj hlas. Objevila se výmluvná šedá mlha, kterou o chvíli později nahradil černý panter, šest set liber bojové dokonalosti.

„Možná budeme muset osvobodit zajatce,“ řekl jsem kočce a ukázal jí podupanou pěšinu. Guenhwyvařino zavrčení mě jako obvykle uklidnilo a společně jsme vyrazili v naději, že nepřítele dostihneme ještě před příchodem noci.

První známky pohybu jsme nečekaně zahlédli na opačné straně širokého koryta řeky Surbrin. Schoval jsem se za balvan a napnul Taulmaril. Guenhwyvařina reakce byla obdobně obranná, schovala se totiž za kámen blíž u řeky a zadními běhy vzrušeně dupala do země. Věděl jsem, že třicet stop širokou řeku snadno přeskočí. Mně ale bude trvat mnohem déle dostat se na druhý břeh a obával jsem se, že z této strany jí moc nepomůžu.

Úprk na protějším břehu mi naznačil, že i my jsme byli spatřeni, což vzápětí potvrdil šíp, jenž rozčísl vzduch nad mojí hlavou. Uvažoval jsem, že bych útok opětoval. Střelec se skrčil za kamenem, já ale věděl, že s Taulmarilem bych ubohý kamenný úkryt patrně rozbil.

Nevystřelil jsem ale a poručil jsem Guenhwyvar, ať zůstane na místě. Pokud to byla družina, kterou jsem sledoval, proč nepokračovala v útoku? Proč nezačali netvoři hulákat válečné pokřiky?

„Nejsem nepřítel!“ zavolal jsem, protože má pozice stejně nebyla tajemstvím.

Odpověď mě přiměla polevit tlak na tětivě.

„Pokud nejsi nepřítel, tak kdo jsi?“

To mě uvrhlo do prekérní situace, v níž se může ocitnout jedině temný elf na povrchu. Jistěže jsem nebyl nepřítelem těchto lidí – předpokládal jsem, že jde o farmáře, kteří se pustili za tlupou nestvůr, která přepadla jejich obydlí.

„Jsem Drizzt Do’Urden, hraničář a přítel krále Bruenora Válečného kladiva z Mitrilové síně!“ křikl jsem. Shodil jsem si z hlavy kápi a vystoupil z úkrytu, protože jsem už chtěl mít typicky napjaté první setkání za sebou.

„Smradlavý drow!“ zvolal jeden muž, ale jiný, asi padesátiletý, poručil jemu i ostatním, aby nestříleli.

„Lovíme tlupu orků a zlobrů,“ vysvětlil starší muž – později jsem zjistil, že jeho jméno je Tharman.

„Pak jste na špatné straně řeky,“ křikl jsem zpátky. „Stopy jsou tady a vedou podél břehu. Hádám, že míří k pěšině nedaleko odsud. Dokážete se přebrodit?“

Tharman si promluvil se společníky – bylo jich celkem pět – a dal mi znamení, ať počkám na místě. Kousek předtím jsem minul zamrzlý kus řeky kolem řady velkých kamenů, takže trvalo jen několik minut, než mě dohonili. Byli otrhaní a nuzně vyzbrojení, prostí lidé, kteří se zřejmě nemohli nemilosrdným orkům a zlobrům, kteří tudy šli, vyrovnat. Tharman byl ve skupině jediný, kterému bylo přes třicet. Dva farmáři nevypadali ani na dvacet a jeden dokonce neměl na tváři ani strniště typické pro vyčerpané tváře ostatních.

„U Ilmaterových slz!“ zvolal jeden překvapeně, když se přiblížili. Pokud je neznepokojil pohled na temného elfa, přítomnost Guenhwyvar rozhodně ano.

Mužovo hlasité zaklení Guenhwyvar vylekalo. Panter musel vzít jméno boha utrpení jako hrozbu, protože přitiskl uši k hlavě a vycenil obrovské zuby.

Muž málem omdlel a společník po jeho boku se opatrně natáhl pro šíp.

„Guenhwyvar je přítelkyně,“ vysvětlila jsem. „A já taky.“

Tharman pohlédl na drsného muže, který byl o polovinu mladší a v ruce nesl kladivo, jež se hodilo spíše do kovárny než do boje. Muž rychle a hrubě srazil nervóznímu střelci ruku z luku. Uhádl jsem, že právě surovec tady velí a patrně ostatní donutil vyrazit do lesa.

Třebaže mé vysvětlení přijali, napětí ve vzduchu nepolevilo. Cítil jsem, jak z mužů včetně Tharmana čiší strach a úzkost. Všiml jsem si, že mladší farmáři sevřeli pevněji zbraně. Věděl jsem, že proti mně nezakročí – byla to jedna výhod divoké pověsti mé rasy. Jen málokdo se toužil pustit do křížku s temnými elfy. A i kdybych nebyl exotický drow, farmáři by mě nenapadli, když vedle mě dřepěl mocný panter. Věděli, že čelí přesile a že budou potřebovat spojence, jakéhokoli spojence, který by jim v pronásledování pomohl.

Pět mužů a všichni to navíc byli farmáři, uboze vyzbrojení i vystrojení. Co si, u Devíti pekel, mysleli, že zmůžou proti dvaceti netvorům, mezi nimiž byli i zlobři? Přesto jsem obdivoval jejich odvahu a neoznačil je prostě za blázny. Byl jsem přesvědčen, že si nájezdníci vzali zajatce. Pokud oni nešťastníci patřili k rodinám těchto mužů, možná to dokonce byly jejich děti, pak bylo jejich zoufalství rozhodně opodstatněné a jejich jednání obdivuhodné.

Tharman vykročil vpřed a napřáhl ruku ušpiněnou od hlíny. Musím přiznat, že mě pozdrav – nervózní, ale upřímně vřelý – dojal. Lidé mě tak často zdravili posměšky a zbraněmi! „Slyšel jsem o tobě,“ podotkl.

„Pak jsi ve výhodě,“ odvětil jsem zdvořile a stiskl mu zápěstí.

Statný muž za ním rozzlobeně přimhouřil oči. Trochu mě to zaskočilo; moje neškodná poznámka očividně ranila jeho pýchu. Považoval se snad za slavného bojovníka?

Sotva se Tharman představil, tvrdý velitel vyrazil vpřed a udělal totéž „Jsem Rico,“ řekl a kurážně přikročil blíž. „Rico Pengalen z vesnice Pengalen, patnáct mil jihovýchodně odsud.“ Očividná pýcha v jeho hlase způsobila, že sebou Tharman trhl a mně se v hlavě rozezněly poplašné zvony, které mě varovaly, že Rico může způsobit problémy, až stvůry dostihneme.

Slyšel jsem o Pengalenu, viděl jsem z něj ale jen za tmy světla v dálce. Podle Bruenorovy mapy tvořilo vesnici jen několik domů. Tím vzaly za své veškeré naděje, že se brzy objeví organizovaná domobrana.

„Včera v noci, krátce po západu slunce, nás přepadli,“ pokračoval Rico a hrubě odstrčil staršího muže stranou. „Byli to orci a zlobři, jak jsme říkali. Vzali si nějaké zajatce…“

„Moji ženu a syna,“ ozval se Tharman s úzkostí v hlase.

„A mého bratra,“ dodal další.

Dlouho jsem ty ponuré zvěsti zvažoval a snažil se najít způsob, jak ty zoufalé muže nějak utěšit. Zároveň jsem ale nechtěl, aby si dělali velké naděje, ne když jejich milované drželi v zajetí zlobři a orci a výhodu měli plně na své straně.

„Jsou asi hodinu cesty před námi,“ vysvětlil jsem. „Doufal jsem, že je ještě před západem slunce dohoním. S Guenhwyvar po boku je ale dokážu najít ve dne i v noci.“

„Jsme připraveni na boj,“ prohlásil Rico. Asi za to mohl můj výraz – možná byl neúmyslně shovívavý – co se mu nelíbilo, protože udeřil kladivem do otevřené dlaně a prakticky na mě vycenil zuby.

„Doufejme, že k boji vůbec nedojde,“ řekl jsem. „Mám se zlobry a s orky nějaké zkušenosti. Ani jedni obvykle nestaví hlídky.“

„Chceš se prostě připlížit a osvobodit naše lidi?“

Rico sotva ovládal vztek, což mě nepřestávalo překvapovat, když jsem se ale otočil k Tharmanovi a mlčky požádal o vysvětlení, starší muž si jen vsunul ruce do záhybů cestovního pláště a odvrátil se.

„Uděláme, co budeme muset, abychom zajatce osvobodili,“ ujistil jsem ho.

„A zabránili těm stvůrám ještě někdy se vrátit do Pengalenu,“ dodal Rico hrubě.

„S nimi se můžeme vypořádat později,“ odvětil jsem a snažil se ho přesvědčit, aby řešil jeden problém po druhém. Stačilo doručit zprávu Bruenorovi a ten by nám poslal desítky trpaslíků, tvrdohlavých, bitvou zocelených válečníků, kteří by probádali oblast a nezastavili se, dokud by hrozbu nenašli a neeliminovali.

Rico se otočil ke svým společníkům – nebo se spíše odvrátil ode mě. „Vypadá to, že nás povede zatracený drow,“ řekl.

Neurazil jsem se. Zažil jsem už horší věci, než byly jeho naduté urážky, a vypadalo to, že tuto zoufalou družinu, tedy až na Rica, potěšilo, že našla spojence, bez ohledu na barvu jeho kůže.

Nebylo těžké nepřátelský tábor najít. Objevili jsme ho na naší straně řeky, když na kraj padlo šero. Netvoři příhodně – nebo spíše hloupě – rozdělali velký oheň, aby zahnali zimní chlad.

Světlo vatry mi prozradilo rozložení tábora. Nebyly tu žádné stany, jen oheň a několik klád na kamenech sloužících jako lavice. Téměř úplná rovina byla poseta ohlazenými říčními valouny a balvany a řídce porostlá stromy a křovím. Na hlídce stáli orci s prasečími obličeji, a sice na sever a na jih od ohně, a ve špinavých rukách drželi hrubé, přesto nebezpečné zbraně. Tušil jsem, že podobné hlídky stojí i na západě, dál od řeky. Zajatci, žádný se nezdál vážně raněný, se krčili pospolu za ohněm zády k velkému kameni. Byli čtyři, ne tři: dva chlapce a farmářovu ženu doprovázel překvapivě hezky oděný goblin. V tu dobu mě ten nečekaný přírůstek nezarazil. Zajímalo mě hlavně to, jak se dostat dovnitř a ven.

„Řeka,“ zašeptal jsem nakonec. „Guenhwyvar a já se můžeme dostat přes řeku, aniž by nás kdokoli spatřil. Z druhé strany můžeme lépe prohlédnout tábor.“

Rica napadla stejná věc – víceméně. „Ty je napadneš z východu, přes řeku, my tvrdě udeříme odsud.“

Když jsem zavrtěl hlavou, ještě víc se zamračil. Rico prostě nechápal, že mám v plánu zachránit zajatce bez boje.

„S Guenhwyvar se k nim dostanu přes řeku,“ pokusil jsem se vysvětlit. „Až dohoří oheň.“

„Měli bychom je dostat, dokud je ještě světlo,“ hádal se Rico. „Nejsme jako ty, drowe.“ Pohrdavě to slovo vyplivl. „Nevidíme ve tmě.“

„Já ale ano,“ odsekl jsem ostře, protože mi Rico začínal doopravdy vadit. „Můžu se dostat do tábora, osvobodit zajatce a zbavit se hlídek. Ostatní si s trochou štěstí ničeho nevšimnou. Pokud půjde všechno podle plánu, budeme daleko odsud, než si netvoři uvědomí, že zajatci zmizeli.“

Tharman a ostatní kývali hlavami, protože s jednoduchým plánem souhlasili, Rico ale paličatě trval na svém.

„A co když něco nevyjde?“

„S Guenhwyvar se nám určitě podaří vyvolat dost velký zmatek na to, abyste se dostali se svými lidmi pryč. Nevěřím, že by se vás ti netvoři rozhodli pronásledovat, ne když budou přesvědčeni, že jim zajatce ukradli temní elfové.“

Viděl jsem, že Tharman a ostatní opět dychtivě kývají hlavami, a když se Rico pokusil přijít s novou námitkou, starší muž mu pevně stiskl statné rameno. Rico ramenem trhl, ruku shodil, nic víc ale neřekl. Jeho mlčení mě neuklidnilo; ne když jsem viděl nenávist hluboko vrytou do jeho zarostlého obličeje.

Dostat se přes napůl zamrzlou řeku se ukázalo být docela snadné. Guenhwyvar ji jednoduše přeskočila. Já se opatrně vydal po ledu. Nechtěl jsem se ale spolehnout na tak křehký most, proto jsem si vybral cestu, která vedla hlavně po kamení.

Když jsem si měřil nepřátelský tábor přes řeku, objevil jsem několik potenciálních problémů – přesněji řečeno obrovské zlobry dvakrát vyšší než já. Jejich kůže byla v pableskující záři ohně tmavá a matná, vystouplé bradavice se jim tmavě leskly a jejich dlouhé, mastné vlasy měly téměř namodrale černý odstín. V táboře byli přinejmenším dva a dřepěli mezi balvany na sever od zajatců. Zajatci byli obrácení čelem k řece, ke mně, zády se opírali o skálu a já nyní spatřil dalšího strážce, orka, který seděl opřený o severní stranu stejného kamene. Na klíně mu ležel tasený meč. Často jsem byl svědkem brutální taktiky orků, proto mi došlo, že strážce dostal za úkol obejít kámen a zajatce podříznout, kdyby nastaly problémy. Rozhodl jsem se, že právě ten ork představuje největší hrozbu. Jeho podříznu jako prvního.

Teď už zbývalo jen schovat se a čekat, dokud oheň nedohoří a tábor nezačne klímat nudou.

Ani ne o půl hodiny později ke mně přes řeku dolehl rozzlobený šepot – avšak ne z tábora nepřátel. Nemohl jsem uvěřit tomu, co slyším: Rico a ostatní se hádali! Dva orci stojící na stráži poblíž jejich úkrytu naštěstí nereagovali. Mohl jsem jen doufat, že jejich uši nejsou tak bystré jako ty mé a tiché zvuky nezachytily.

Uběhlo několik dalších okamžiků a hlasy se už naštěstí znovu neozvaly. Přesto jsem se neuvolnil. Instinkty mě varovaly, že se brzy stane něco drastického, a Guenhwyvařino tiché vrčení moje obavy potvrdilo.

Nechtěl jsem uvěřit tomu, že by se Rico v kritický okamžik zachoval tak neuvěřitelně hloupě, jenže mé instinkty a smysly válečníka mi i nadále tvrdily to, čemu má mysl odmítala uvěřit. Sundal jsem si z ramene Taulmaril, vložil do luku šíp a znovu zapátral po cestě, která mě co nejrychleji dostane přes řeku.

Dva orci stojící na hlídce na jihu se začali nervózně ošívat a tlachali spolu hrdelním jazykem. Bedlivě jsem je sledoval, hlavně jsem ale nespouštěl oči z orka nejblíže zajatcům. A sledoval jsem i zlobry, kteří představovali nejnebezpečnější protivníky. Osmisetlibrový zlobr vysoký deset stop se možná nedal jednoduše zabít scimitary, dobře mířený šíp z Taulmarilu by ho ale dokázal skolit. Celý můj plán ale vycházel z toho, že zajatce osvobodím, aniž by si toho zlobři vůbec všimli – bitva s těmi stvůrami mě mohla stát čas, který jsme ani já, ani zajatci neměli.

A pak se můj plán přímo před mýma očima rozpadl.

Jeden z orckých strážců něco zaječel. Ork vedle něj vystřelil šíp do křoví, kde se schovávali farmáři. Přesně, jak jsem předvídal, strážce s mečem byl rázem na nohou a stál u bezmocných zajatců. I zlobři mezi balvany se pohnuli, zdáli se ale spíše zvědaví než vylekaní. Pořád jsem doufal, že se mi podaří situaci nějak zachránit – dokud jsem neuslyšel Rica zavelet do útoku.

V každé bitvě přijde okamžik, kdy válečník musí přestat přemýšlet, spolehnout se na instinkty a neztrácet čas pochybováním. Měl jsem jen jeden šíp na to, abych zabránil orkovi s mečem zabít nejbližšího zajatce, Tharmanovu ženu. Netvor zvedl čepel do vzduchu a já vypustil šíp opředený mocnou magií, díky níž za stříbrného záblesku prolétl nad Surbrinem.

Myslím, že jsem trefil orka do oka, ale ať už jsem ho zasáhl kamkoli, hlava mu doslova vybuchla. Netvor odlétl dozadu do tmy a já vyrazil přes řeku, pátral jsem, kam šlápnout, a přitom se snažil sledovat situaci na protějším břehu.

Orci nejblíže farmářům znovu vystřelili z luků, pak tasili zbraně a připravili se na boj zblízka. A přestože jsem se neobtěžoval podívat, věděl jsem, že útok vede Rico. Tři orci na severu vykřikli, hleděli přes řeku a snažili se přijít na to, co zabilo jejich společníka. Jak zranitelný jsem se cítil, když jsem obklopen prázdnotou opatrně hledal cestu přes vodu! Ukázalo se, že mé obavy byly oprávněné, neboť orci mě téměř ihned spatřili. Viděl jsem, jak zvedli luky a chystali se vystřelit.

Možná mě strážci dobře neviděli, možná prostě neměli tak dobrou mušku jako já. Ať už byl důvod jakýkoli, první, rychle vystřelené šípy mě zdaleka minuly. Zastavil jsem se uprostřed zběsilého běhu a vypustil dva vlastní; jeden trefil cíl a jeho obrovská síla srazila prostředního orka vzad a na zem. Slyšel jsem, jak mi těsně kolem ucha, ve vzdálenosti jen několika palců, hvízdl šíp. Další asi zasáhl Guenhwyvar, která zrovna skákala kolem mě, protože jsem ho neslyšel a ani necítil, takže při mně museli stát všichni bohové.

Guenhwyvar se dostala na břeh chvíli přede mnou a úplně změnila směr, napnula hladké svaly a otočila se. Viděl jsem Guenhwyvar provést podobný manévr už stokrát předtím, pokaždé mě ale připravil o dech. Kočka letěla na západ, jakmile se však tlapama dotkla země, neudělala krok navíc, provedla neuvěřitelnou otočku, vyrazila na sever a vrhla se na lučištníky, než mohli vytáhnout z toulců další šíp.

K mé úlevě se ke mně z jihu donesly zvuky boje, jak se Rico a ostatní střetli s orky. Kopli do vosího hnízda. Aspoň že budou muset přiložit ruku k dílu a napravit to.

Viděl jsem zlobry vstát – byli čtyři, ne dva – a vypustil jsem další šíp. Zasáhl netvora v čele do hrudi, pronikl špinavými kůžemi, které měl na sobě, a zabořil se mu do těla až po stříbrné opeření. K mému úžasu a hrůze udělal smrdutý tvor ještě několik kroků. Pak klesl na kolena, omráčený, ale ne mrtvý. Při pádu se zvědavě rozhlédl, jako by netušil, co jeho útok zastavilo.

Měl jsem čas ještě jednou vystřelit, než se dostanu na břeh, a zoufale jsem chtěl zabít dalšího zlobra. Za zajatci se ale objevil ork a jeho zlé úmysly se staly zjevné, když zvedl krutý meč nad hlavy dětí.

Ork ke mně stál bokem. Trefil jsem ho do nejbližšího ramene, šíp se mu propálil tělem a druhým ramenem vylétl ven. Ork stále žil, když se zhroutil na zem, bezmocně sebou ale házel, protože nemohl použít žádnou paži.

Teď se mi to zdá zvláštní, vzpomínám si však, že když jsem se konečně dostal na břeh, zahodil luk a tasil scimitary, dělalo mi velké starosti, že bych mohl Taulmaril ztratit. Dokonce jsem přemýšlel o tom, jak mi Catti vyčiní, až se vrátím do Mitrilové síně bez její drahocenné zbraně! Byly to ale prchavé myšlenky, nezbytné rozptýlení, než se zapojím do bitvy.

Záblesk a čepel v mé pravé ruce se rozzářila vzteklou modří, která příhodně odrážela oheň v mém nitru. Můj druhý scimitar začal vydávat namodrale bílé světlo, což dokazovalo, jak velká zima byla, čepel totiž zářila pouze tehdy, když skutečně mrzlo.

Tři zbývající zlobři vyrazili ke mně, jenže ne organizovaně – kdykoli bojuji s tak silnými, ale hloupými tvory, napadá mě, jak mocní by byli, kdyby dokázali překonat své přirozené sklony k chaosu.

Při útoku však udělali chybu, neboť zlobr v čele se společníkům dost vzdálil. Přiblížil jsem se rychleji, než netvor očekával, a zaútočil nízko při zemi. Zábleskem jsem ho sekl do kolene, druhou čepelí jsem mu zanechal hluboký šrám na protějším stehně, pak jsem mu proběhl mezi nohama a vrhl se po hlavě do kotoulu. Zlobr se pokusil zastavit – příliš rychle – a sklouzl po hladkých, naleštěných kamenech, než zůstal stát.

Dopadl na zadek a já vyskočil na nohy za ním. Nestává se často, abych dostal šanci zaútočit zlobrovi přímo na hlavu, plně jsem proto využil příležitost, tvrdě ho sekl Zábleskem do lebky a rozťal mu ucho téměř přesně v půli.

Úder sice obrovského tvora nezabil, aspoň ho ale omráčil. Než se stačil vzpamatovat, vyskočil jsem, odrazil se mu od ramene a vylétl do vzduchu, abych mohl zaútočit dalšímu netvorovi na obličej. Můj manévr druhého zlobra zcela zaskočil. Mocný kyj si totiž připravil na útok při zemi. Rozhodně nemohl zvednout těžkou zbraň včas na to, aby můj útok zablokoval.

Záblesk sekl zlobra ze strany do silného krku, druhá čepel se mu zároveň zakousla do tváře a odřízla mu kůži, takže se ve svitu hvězd zaleskly jeho černé zuby. Jenže žádná z ran nebyla smrtelná a já se obával, že jsem se ocitl v pořádném maléru, když mi netvor omotal volnou paži kolem zad a přitáhl si mě k masivní hrudi. Moje pravá paže byla naštěstí nasměrovaná tak, že se mi podařilo ucuknout Zábleskem vzad a obrátit hrot proti nepříteli. Vší silou jsem bodl, neboť jsem dobře věděl, že musím zlobra rychle zabít, kvůli sobě i kvůli bezmocným zajatcům.

Magická čepel zajela zlobrovi do těla, škrábla ho do žebra, jež muselo být asi stejně silné jako průměrný strom, a zabodla se ještě hlouběji. Cítil jsem v Záblesku tepání, jak našel zlobrovo srdce, které bušilo tak mocně, že mi skoro vyškublo scimitar z ruky.

Potřeboval jsem zlobra rychle zabít a taky se mi to povedlo. Zlobr zalapal po dechu, poté jsme se společně zhroutili na zem. Ihned jsem odskočil stranou, umírajícího zlobra tak zasáhl kyj, jímž chtěl jeho zbývající společník trefit mě.

Bitva ale nebyla ani zdaleka vyhraná. Poslední zlobr podřepl a připravil se. A co hůř, netvor, kterého jsem zasáhl šípem, ani ten, jemuž jsem rozsekl ucho, nebyli mrtví. Paličatě se škrábali na nohy, aby se znovu zapojili do boje.

Trochu mě uklidnilo, když se kolem znovu prohnala Guenhwyvar a skočila mezi mě a mého nejnovějšího protivníka. Myslel jsem, že se postará o jednoho ze zraněných zlobrů, kočka se ale okolo nich prohnala a přeskočila vyděšené, skrčené zajatce. Pochopil jsem proč, když jsem uslyšel drnčení tětiv luků; dorazily orcké hlídky ze západu. Ozval se ohlušující řev následovaný, jak se dalo předpokládat, vyděšeným jekotem.

Bylo by potřeba něčeho víc než jen několika orckých šípů, aby zpomalily mocnou Guenhwyvar.

Při pohledu do strany jsem si všiml, že goblinský zajatec vyskočil na nohy a prchá do noci. V tu chvíli jsem ho sotva vzal na vědomí, poněvadž jsem netušil, jak dalece tento konkrétní goblin ovlivní můj život.

Všechny mé úvahy o zbabělých goblinech zmizely, když mě nezraněný zlobr vtáhl zpět do boje. Podařilo se mu zasadit první ránu, vlastně první dvě nebo tři. Přešel jsem do obrany a pečlivě volil manévry. Přesně jak jsem čekal, zlobrova frustrace s každým chybným úderem rostla. Útočil stále divočeji a stále víc se odkrýval. Zasadil jsem mu čtyři rány, bolestivá říznutí, která však nebyla nijak vážná, když jsem si všiml, že se na nohy škrábe zlobr s rozříznutým uchem.

Můj protivník se znovu a znovu oháněl kyjem a nutil mě uhýbat. Vyrazil jsem vpřed v sérii rychlých, zběsilých, bolestivých bodnutí, kterými jsem ho zatlačil na paty obrovských nohou. Potom jsem se otočil a rozběhl se k omámenému zlobrovi. Netvor chabě zvedl velký kyj, neměl ale dost síly ani na to, aby zamířil. Mávl pomalu a nemotorně a já snadno ustoupil do bezpečí. Vrhl jsem se za kyjem a začal divoce sekat scimitary. Nevím, kolik šrámů jsem zanechal zlobrovi v obličeji. Během okamžiku se ale netvorovy rysy ztratily v krvi.

Když obrovská mrtvola padla k zemi, rozhlédl jsem se po táboře a vzchopil se, protože zlobr s šípem v hrudi boj vzdal, vlastně vzdal úplně všechno. Ležel obličejem dolů na zemi, vůbec se nehýbal a já věděl, že je mrtvý.

Takže zbýval už jen ten za mnou, který byl pouze lehce zraněný. Věděl jsem, že ve férovém boji zlobra porazím, že když se budu soustředit, nebude mít šanci zasáhnout mě. Vždycky dychtím bojovat s podobně odpornými tvory, proto přiznám, že jsem na okamžik zalitoval, když jsem se otočil a zjistil, že zlobr uprchl do noci.

Bodnutí lítosti ale zmizelo, jakmile jsem si vzpomněl na zajatce. Ulevilo se mi, když jsem zjistil, že pěti farmářům se podařilo orky na jihu porazit a jen jeden, ten nejmladší, utrpěl zranění. Rico se tvářil tak samolibě, že jsem toužil tomu nadutci rozmlátit ksicht.

O chvíli později přiklusala do tábora lehkým krokem Guenhwyvar, takže i oblast na západě byla zajištěna. Panter měl několik drobných ranek po orckých šípech, ale nic vážného. A tak boj skončil, osm orků a tři zlobři zemřeli, další zlobr a možná půl tuctu orků prchalo do noci. Bylo to dokonalé vítězství, poněvadž nikdo z našich nepadl.

Přesto jsem byl přesvědčen, že k bitvě vůbec nemuselo dojít. Myšlenky na to, že bych Ricovi vynadal, se mi ale vykouřily z hlavy, když jsem spatřil, jak se Tharman vítá s rodinou a další z farmářů se ztraceným mladším bratrem.

„Kde je Nojheim?“ zajímal se Rico. Jeho bezcitný tón mě zaskočil. Jestli ztratil člena rodiny, dítě nebo sourozence, očekával bych žal. Jenže já v jeho hlase neslyšel smutek, jen zoufalou zlost, jako by byl uražen.

Farmáři si vyměnili zmatené pohledy a nakonec se obrátili ke mně.

„Kdo je Nojheim?“ zeptal jsem se.

„Goblin,“ vysvětlil Tharman.

„Mezi zajatci byl goblin,“ potvrdil jsem. „Během bitvy se vytratil a zamířil na severozápad.“

„Pak jdeme dál,“ prohlásil Rico bez zaváhání a bez nejmenšího zájmu o ztrýzněné zajatce. Považoval jsem jeho požadavek za absurdní; stál jediný goblin za další bolest ženy a dětí, kteří už zažili takové utrpení?

„Připozdívá se,“ řekl jsem mu a můj hlas nezněl ani zdaleka srdečně. „Přiložte do ohně a ošetřete zraněné. Já se po goblinovi podívám.“

„Chci ho zpátky!“ zavrčel Rico. Musel si všimnout, že můj zmatek rychle přechází ve zlost, protože se rázem uklidnil a pokusil se vše vysvětlit.

„Nojheim vedl skupinu goblinů, kteří před několika týdny napadli Pengalen,“ řekl a rozhlédl se po ostatních. „Je to goblinský velitel a určitě se vrátí se spojenci. Chystali jsme se ho postavit před soud, když došlo k novému nájezdu.“

Neměl jsem důvod Ricovu tvrzení nevěřit – až na to, že mi připadalo divné, že by se farmáři z tak malé vesnice, kterou stvůry z divočiny často přepadaly, obtěžovali stavět goblina před soud. Váhavé (nebo vystrašené?) výrazy ostatních a hlavně Tharmana mě taky zarazily, vyložil jsem si ale jejich zjevnou rezervovanost jako strach z toho, že se Nojheim vrátí s posilami a zpustoší jejich zranitelnou vesnici.

„Jsem na cestě do Stříbroluní, ale nijak nespěchám,“ ujistil jsem je. „Zajmu Nojheima a zítra ho přivedu do Pengalenu.“ Chystal jsem se vydat na cestu, Rico mě ale popadl za rameno a obrátil mě k sobě.

„Živého,“ zavrčel. Nelíbilo se mi, jak to zní. Nikdy mi nedělalo potíže tvrdě se vypořádat s gobliny, Ricův krutý tón ale hovořil o žízni po pomstě. Přesto jsem neměl důvod o statném farmáři pochybovat ani cokoli namítat proti zákonům Pengalenu. Během chvíle jsme byli s Guenhwyvar na cestě na severozápad a snadno jsme sledovali stopu prchajícího Nojheima.

Hon trval déle, než jsem čekal. Nojheimovy stopy totiž křižovaly ty orckých odpadlíků a já považoval za důležitější zabránit tomu, aby se orci vrátili zpátky do brlohu, kde mohli najít posily. Krátce nato jsme je všechny našli, byli jenom tři. Použil jsem Hledač srdcí, svůj báječný luk, a zbavil se netvorů třemi rychlými výstřely zdálky.

Potom jsme se s Guenhwyvar museli vrátit zpět po vlastních stopách, znovu najít ty Nojheimovy a vyrazit do tmy. Ukázalo se, že Nojheim je inteligentní protivník, což odpovídalo Ricovu tvrzení, že byl mezi příslušníky své odporné rasy velitelem. Goblin se neustále vracel, šplhal rozlehlými větvemi stromů, odkláněl se od původního směru a úplně ho měnil. Nakonec se vydal k řece, k jediné překážce, která ho mohla zbavit pronásledovatelů.

Musel jsem využít vše, co jsem se během hraničářského výcviku naučil, a i Guenhwyvařiných kočičích smyslů, abych goblina dostihl, než se dostane do bezpečí. Musím upřímně přiznat, že kdyby Nojheima tolik nevyčerpalo utrpení, které prožil v rukách nemilosrdných nájezdníků, patrně by nám unikl.

Když jsme se dostali na břeh řeky, použil jsem svoji vrozenou schopnost – společnou všem rasám Temných říší – která mi umožňovala vidět předměty v tepelném, ne světelném spektru. Brzy jsem zahlédl teplou zář postavy, která se opatrně pohybovala po kamenném chodníku a pečlivě volila kroky. Nevěřil jsem očividným omezením infračerného vidění, v němž byly tvary nevýrazné a detaily vystupovaly pouze jako vzory tepla, zvedl jsem proto Taulmaril a vypustil zářivý šíp. Odrazil se od kamene a trefil vodu několik stop před goblinem, který uklouzl a zapadl jednou nohou až po bok do ledového proudu. Stříbrný záblesk jasně odhalil goblinovu identitu. Rozběhl jsem se ke kamennému přechodu.

Guenhwyvar prolétla kolem mě. Byl jsem v půlce mostu a utíkal tak rychle, jak jsem se odvažoval, když jsem ve tmě uslyšel pantera zavrčet a goblina vyděšeně vykřiknout. „Stůj, Guenhwyvar!“ zavolal jsem, protože jsem nechtěl, aby toho tvora roztrhala na kusy.

Drobný Nojheim se žlutou kůží ležel na zemi, zatížený obrovskými prackami, když jsem je dohonil. Poručil jsem Guenhwyvar, aby slezla, a když panter poslechl, Nojheim se překulil a chytil mě dlouhými, hubenými pažemi, na nichž stále visela přetržená kožená pouta, za nohu.

Málem jsem ho praštil jílcem scimitaru, než jsem to ale mohl udělat, uvědomil jsem si, že ubohý Nojheim mi slintavě líbá boty.

„Prosím, dobrý pane,“ kňoural nepříjemným, pronikavým hlasem typickým pro gobliny. „Prosím, ach, prosím! Nojheim neutéct. Nojheim bát, bát velkých, ošklivých zlobrů s velkými kyji. Nojheim bát.“

Chvíli mi trvalo, než jsem se vzpamatoval. Pak jsem postavil goblina na nohy a přikázal mu zmlknout. Při pohledu na Nojheimův ošklivý, plochý obličej se skoseným čelem, lesklýma žlutýma očima a rozmáčklým nosem jsem měl co dělat, abych zadržel zbraně. Jsem hraničář, který chrání dobré lidi před mnoha zlými rasami Faerûnu, mezi něž patří i goblini, které považuji za své nejvíce nenáviděné nepřátele.

„Prosím,“ zopakoval uboze.

Schoval jsem zbraně a Nojheim napjatě roztáhl široká ústa v úsměvu a odhalil spoustu malých, zato ostrých zubů.

Už skoro svítalo a já se chtěl hned vydat do Pengalenu, Nojheim byl ale po pádu do řeky napůl zmrzlý. Podle toho, jak se choulil, jsem pochopil, že ztratil v promočené noze cit.

Jak jsem řekl, nemám gobliny rád a obyčejně s nimi nemám ani slitování. Kdyby Nojheim vedl útok na moji komunitu, vypustil bych do vzduchu druhý šíp, ještě než by vytáhl nohu z vody, a celou věc bych skončil. Byl jsem však vázán přísahou farmářům, proto jsem rozdělal oheň a dovolil goblinovi zahřát si prokřehlou nohu.

Nojheimovo chování, když jsem ho chytil, mě znepokojilo a nadále vyvolávalo v mé mysli pochybnosti. Další den ráno, potom, co jsem propustil Guenhwyvar zpátky do Astrální sféry, aby si mohla odpočinout, jsem se ho pokusil vyptat. Goblin mi ale odmítl cokoli říct. Tvářil se odevzdaně, a kdykoli jsem se ho pokusil oslovit, odvrátil se. Budiž, řekl jsem si. Nic mi do toho není.

Později odpoledne jsme dorazili do Pengalenu, který tvořil asi tucet přízemních dřevěných domů uprostřed rovné vyklučené mýtiny, obklopený vysokým prkenným plotem. Ostatní se vrátili o několik hodin dřív a Rico očividně dal dvěma strážcům u brány vědět, že dorazím. Nedovolili mi hned vstoupit, nejednali ale nepřátelsky, proto jsem počkal. Během několika chvil se objevil Rico. Očividně hlídce přikázal, aby ho zavolali, až se objevím.

Statný muž se tvářil úplně jinak než včera v noci. Hranatou čelist už neměl zaťatou v grimase a očividně měl radost z toho, jak se celá situace vyvrbila. Dokonce i jeho široce posazené oči se jako kdyby usmívaly, při pohledu na mě a na mého vězně se všechny vrásky v jeho rudé tváři obrátily vzhůru.

„Velmi jsi nám pomohl,“ řekl mi, když hodil Nojheimovi na krk provaz způsobem, jakým někteří vesničané uvazují své psy. „Vím, že tě čekají ve Stříbroluní, proto dovol, abych tě ujistil, že v Pengalenu je opět všechno, jak má být.“

Vycítil jsem, že jsem byl právě důrazně propuštěn.

„Prosím, dej si u nás v hostinci něco k jídlu,“ dodal Rico rychle a pozval mě dovnitř branou, která nyní zela dokořán. Byl můj zmatek tak zjevný? „K jídlu a k pití,“ dodal vesele. „Pověz hostinskému, Aganisovi, že platím já.“

Měl jsem v úmyslu předat zajatce a jít, pokusit se ukrojit co největší kus ze vzdálenosti, která mě dělila od Stříbroluní. Dychtil jsem spatřit zázračné město na řece Rauvin, s požehnáním vládnoucí paní se svobodně procházet nádhernými zakřivenými bulváry a navštívit muzea a knihovnu, jimž nebylo rovno. Instinkty mě ale nabádaly, abych zůstal a dal si něco k jídlu. Na celé věci mi něco nesedělo.

Aganis, muž se soudkovitou hrudí, hustým vousem a neustálým úsměvem na tváři byl vskutku překvapen, když do jeho podniku, velké patrové budovy zasazené doprostřed zadní zdi vztyčené kolem vesnice, vešel temný elf. Budova sloužila jako hostinec, obchod a měla i spoustu dalších funkcí. Jakmile překonal prvotní reakci – dala se nazvat jedině hrůzou – úzkostně se mě snažil potěšit, jak jsem hádal podle velké porce, kterou přede mě postavil; mnohem větší porce, než jaké se dostalo farmáři sedícímu opodál na konci baru.

Nijak jsem jeho podlézavost nekomentoval. Měl jsem za sebou dlouhou noc a byl jsem hladový.

„Takže ty jsi Drizzit Do’Urden?“ zeptal se farmář sedící na konci baru. Byl to starší muž s řídnoucími šedivými vlasy a seschlým obličejem, který naznačoval, že tráví dny na slunci.

Aganis při jeho otázce zbledl. Myslel si, že se urazím a obrátím mu to tu vzhůru nohama? „Drizzt,“ opravil jsem ho a pohlédl na něj.

„Jak Timberline,“ řekl muž. Napřáhl ruku, pak ji zase stáhl, utřel si ji do košile a opět mi ji podal. „Slyšel jsem o tobě, Drizzte.“ Dal si dobrý pozor, aby tentokrát vyslovil mé jméno správně, a musím přiznat, že mi to polichotilo. „Říká se, že jsi hraničář.“

Pevně jsem mu potřásl rukou a určitě jsem se široce usmíval.

„Jedno ti povím, Drizzte,“ opět si dal záležet na mém jméně, „nezajímá mě, jakou má kdo barvu kůže. Slyšel jsem o tobě, slyšel jsem, že jsi s přáteli odvedl dobrou práci v Mitrilové síni.“

Jeho kompliment byl poněkud shovívavý a chudák Aganis opět zbledl. Já se ale neurazil a přijal jsem Jakovu nemotornost jako nezkušenost. Jeho pozdrav byl popravdě docela taktní, alespoň ve srovnání s mnoha jinými, kterých se mi dostalo od chvíle, co jsem vystoupil na povrch – tolikrát jsem byl uvítán tasenou zbraní.

„Je dobře, že trpaslíci získali zpátky své síně,“ souhlasil jsem.

„A bylo taky dobře, že jsi narazil na Ricovu družinu,“ dodal Jak.

„Tharman byl dneska ráno fakt šťastný,“ ozval se nervózní hostinský.

Celý rozhovor mi připadal normální a musíte pochopit, že jsem byl při jednání s různými rasami na povrchu zvyklý na cokoli jen ne na normálnost.

„Vrátil jsi Ricovi jeho otroka?“ zeptal se Jak bez obalu.

Najednou jsem nemohl spolknout poslední sousto.

„Nojheima,“ vysvětlil Jak. „Goblina.“

V Menzoberranzanu, ve svém rodném městě, jsem poznal otroctví v celé jeho brutalitě. Temní elfové si drželi mnoho otroků z mnoha ras, krutě je dřeli, dokud nepřestali být užiteční, pak je mučili a masakrovali, aby zlomili jejich těla stejně, jako zlomili jejich ducha. Otroctví jsem vždy považoval za nejodpornější čin, i když jeho oběťmi byly takzvané nespasitelné rasy, jakými byli goblini a orci.

Místo odpovědi jsem jenom kývl a moje náhlá grimasa odradila Jaka od dalších otázek. Aganis pořád dokola nervózně leštil jeden talíř, neustále na mě civěl a občas si utěrkou osušil zpocené čelo.

Po zbytek jídla už jsem se k rozhovoru nepřidal, jen jsem si nevinně zjistil, která farma patří Ricovi. Od těchto dvou mužů už jsem žádné další odpovědi nechtěl. Potřeboval jsem se na vlastní oči přesvědčit, co jsem způsobil.

Za soumraku jsem se ocitl před Ricovým oploceným dvorem. Jeho dům byl prostý, postavený z klád a prken, škvíry měl ucpané blátem, aby dovnitř nepronikal vítr, a střechu zkosenou, aby v zimě zvládla nápor sněhu. Nojheim se věnoval svým povinnostem – všiml jsem si, že není v okovech – a nikdo jiný nebyl v dohledu. Zahlédl jsem však, jak se závěsy v jediném okně na této straně domu několikrát pohnuly. Rico nebo někdo z rodiny asi nespouštěl goblina z očí.

Když se Nojheim postaral o kozu uvázanou u domu, vzhlédl k tmavnoucímu nebi a zamířil do malé stodoly, vlastně obyčejné kůlny, stojící kousek od domu. Po chvíli jsem spárami ve stěnách hrubé stavby zahlédl vzplát oheň.

Co se tu dělo? Nechápal jsem to. Jestli Nojheim dorazil do Pengalenu v čele nájezdníků, proč mu byla dána taková volnost? Mohl sebrat hořící poleno a podpálit jak stodolu, tak dům.

Rozhodl jsem se, že se neobrátím na Rica – hluboko v srdci jsem věděl, o co tu jde a že od něj poctivé odpovědi nezískám.

Jakmile jsem vystoupil ze stínů ve spoře osvětlené stodole, Nojheim se začal uboze plazit.

„Prosím, ach, prosím,“ kňoural goblin pištivě a tlustým jazykem mlaskal o rty.

Odstrčil jsem ho a on si musel všimnout mého vzteku, protože se tiše posadil k ohni naproti mně a upřel pohled do oranžových a žlutých plamenů.

„Proč jsi mi to neřekl?“

Zvědavě na mě pohlédl a jeho výraz jasně hovořil o odevzdanosti.

„Vedl jsi nájezd na Pengalen?“ zatlačil jsem na něj.

Znovu se zadíval do ohně, jeho obličej se však nevěřícně zkroutil, jako by moje otázka ani nestála za odpověď. A já mu věřil.

„Tak proč?“ obořil jsem se na něj, natáhl se, vzal ho za rameno a donutil ho podívat se na mě. „Proč jsi mi neřekl, kvůli čemu tě Rico chtěl zpátky?“

„Říct vám to?“ zděsil se. Jeho goblinský přízvuk byl najednou tentam. „Goblin se měl svěřit Drizztu Do’Urdenovi se svým trápením? Goblin měl žádat hraničáře o slitování?“

„Ty znáš mé jméno?“ U bohů, dokonce ho i správně vyslovil.

„Slyšel jsem slavné příběhy o Drizztu Do’Urdenovi a Bruenorovi Válečném kladivu a o tom, jak dobyli Mitrilovou síň,“ odvětil a mě opět zaskočilo, jak dokonale ovládá jazyk. „Farmáři v údolích si o tom rádi vypráví, protože doufají, že se s nimi nový trpasličí král štědře rozdělí o své obrovské bohatství.“

Odsedl jsem si. Dál zíral do plamenů a klopil oči. Nevím jistě, kolik času uplynulo v tichosti. Ani si nepamatuji, na co jsem myslel.

Nojheim byl ale vnímavý. On to věděl.

„Přijímám svůj osud,“ odpověděl na moji nevyslovenou otázku, neznělo to ale přesvědčeně.

„Nejsi obyčejný goblin.“

Nojheim si odplivl do ohně. „Nejsem si jistý, jestli vůbec jsem goblin,“ odvětil. Kdybych v tu chvíli jedl, určitě bych se zalkl.

„Nikdy jsem nepotkal žádného jiného goblina, jako jsem já,“ vysvětlil a beznadějně se zasmál. Uvědomil jsem si, že neustále působí odevzdaně, což bylo pro jeho bezmocné postavení typické. „Dokonce i moje matka… zavraždila mého otce a moji mladší sestru.“ Luskl prsty, aby podtrhl uštěpačnost ve svém hlase, a pokračoval. „Zasloužili si to, aspoň podle goblinů, protože se s ní spravedlivě nerozdělili o večeři.“

Nojheim zmlkl a zatřásl hlavou. Po fyzické stránce opravdu byl goblin, jeho upřímný tón mi ale prozradil, že se povahou zcela liší od svého zákeřného lidu. To pomyšlení mnou nemálo otřáslo. Za dlouhá léta, kdy jsem byl hraničářem, jsem ani jednou nezapochyboval o svých zákrocích proti goblinům, nezadržel jsem své scimitary na dost dlouho, abych zjistil, jestli se některý z mých protivníků nechová jinak, než bych od obyčejně zlých stvoření očekával.

„Měl jsi mi říct, že jsi otrok,“ zopakoval jsem.

„Nejsem na tu skutečnost hrdý.“

„Proč tady jen tak sedíš?“ uhodil jsem na něj, třebaže jsem znal odpověď. I já býval otrokem, zajatcem záštiplných česačů myslí, kteří patřili k nejzlovolnějším tvorům Temných říší. Žádné okolnosti nedokáží víc ochromit, žádná muka nejsou hlubší. Ve své domovině jsem viděl tlupu sta orků, kterou plně kontrolovalo pouze šest drowských vojáků. Kdyby se orci společně vzmužili, určitě by své dozorce přemohli. Třebaže však není odvaha první vlastností, o kterou otrok přijde, je dozajista jednou z nejdůležitějších.

„Nezasloužíš si takový osud,“ řekl jsem tišeji.

„Co o tom víte?“ obořil se na mě Nojheim.

„Vím, že je to špatné,“ odvětil jsem. „Vím, že by se s tím mělo něco udělat.“

„A já vím, že by mě pověsili, kdybych se pokusil utéct,“ prohlásil bez obalu. „Nikdy jsem nikomu ani ničemu neublížil. A ani po tom netoužím. Takový je ale můj životní úděl.“

„Nejsme vázaní svojí rasou,“ namítl jsem a načerpal trochu přesvědčení z vlastní dlouhé cesty, kterou jsem se vzdálil temným způsobům Menzoberranzanu. „Říkáš, že jsi o mně slyšel. Jednám podle tebe jako typický temný elf?“

„Jste ale drow, ne goblin,“ řekl, jako by ta skutečnost všechno vysvětlovala.

„Podle tvých vlastních slov se ale nepodobáš goblinům o nic víc než já drowům,“ připomněl jsem mu.

„Kdo ví?“ odvětil a pokrčil rameny. Bylo to tak bezmocné gesto, že mě hluboce zabolelo. „Mám snad Ricovi říct, že v srdci ani chováním nejsem goblin, že jsem jen obětí krutého osudu? Myslíte, že mi uvěří? Myslíte si, že prostý farmářský lid něco takového pochopí?“

„Bojíš se to zkusit?“ zeptal jsem se.

„Ano!“ Prudkost jeho odpovědi mě zaskočila. „Nejsem Ricův první otrok,“ řekl. „Držel si gobliny, orky a jednou dokonce i gobra. Rád nutí ostatní pracovat za sebe, víte? A přesto, kolik otroků jste viděl, když jste dorazil na Ricovu farmu, Drizzte Do’Urdene?“

Věděl, že žádného, a jeho vysvětlení mě nepřekvapilo. Začínal jsem Rica Pengalena opravdu nenávidět.

„Rico je zničil,“ pokračoval Nojheim. „Ztratili vůli žít. Ztratili svoji užitečnost. Všiml jste si toho vysokého trámu u přední brány?“

Otřásl jsem se, když jsem si představil, k čemu by se dal použít.

„Žiju a budu žít,“ prohlásil Nojheim. Pak ale odhodlaný goblin poprvé nechal sklouznout svoji masku a jeho zatrpklý výraz hovořil o něčem jiném.

„Lituješ, že tě zlobří nájezdníci nezabili,“ uhádl jsem a on to nepopřel.

Chvíli jsme seděli mlčky a těžce na nás doléhalo ticho. Věděl jsem, že nemůžu podobnou nespravedlnost tolerovat, že se nemůžu obrátit zády k někomu, kdo očividně potřeboval moji pomoc – i když to byl goblin. Zvážil jsem všechny své možnosti a dospěl k názoru, že tuto nespravedlnost mohu skutečně napravit jen tak, že se pokusím co nejlépe uplatnit svůj vliv. Podobně jako většina farmářských vesnic v oblasti ani Pengalen nebyl nezávislou komunitou. Místní lidé spadali pod ochranu – a tudíž i pod zákony – nejbližšího velkého města. Mohl bych se přimluvit u Alustriel, která vládla Stříbroluní, a u Bruenora Válečného kladiva, nejbližšího krále a svého nejdražšího přítele.

„Možná jednou najdu sílu se Ricovi postavit,“ řekl Nojheim nečekaně a vytrhl mě z úvah. Jeho následující slova si stále živě vybavuji. „Nejsem statečný. Chci žít, i když se často sám sebe ptám, jestli za to můj život vůbec stojí.“

Stejná slova mohl klidně pronést i můj otec. Můj otec, Zak’nafein, byl taky otrok, i když jiného druhu. Zak’nafein si v Menzoberranzanu dobře žil, třebaže temnými elfy a jejich zlými způsoby opovrhoval, neviděl ale žádný způsob, jak by mohl uniknout, jak se z drowského města dostat. Neměl dost odvahy, proto žil jako drowský válečník a přežíval tak, že dodržoval pravidla, která mu připadala tak odporná.

Znovu jsem se pokusil Nojheimovi připomenout, že já podobnému osudu unikl, že já se ze zoufalé situace dostal. Vysvětlil jsem mu, že jsem cestoval mezi lidmi, kteří mě nenáviděli a báli se mě kvůli pověsti, jež provází můj lid.

„Vy jste ale drow, ne goblin,“ odvětil znovu a já začínal chápat, co tím myslí. „Ostatní nikdy nepochopí, že hluboko uvnitř nejsem zlý jako ostatní goblini. Dokonce ani já to nechápu!“

„Ale věříš tomu,“ řekl jsem pevně.

„Mám jim snad říct, že tento goblin není špatný?“

„Přesně tak!“ prohlásil jsem. Připadalo mi to rozumné. Myslel jsem si, že jsem objevil potřebný argument.

Nojheim ho ale ihned vyvrátil a naučil mě něco o sobě a o světě, co mě nikdy dřív nenapadlo.

„Jaký je mezi námi rozdíl?“ naléhal jsem na něj, protože jsem doufal, že pochopí moji pravdu.

„Vy se považujete za utlačovaného?“ zeptal se goblin. Přimhouřil své žluté oči a já věděl, že se považuje za mazaného.

„Už nepřijímám tu definici ani samotné utlačování,“ prohlásil jsem a pýcha mi na okamžik zatemnila rozum, poněvadž jsem nepochopil, kam ten ubohý tvor směřuje. „Lidé mě vždy budou soudit, já už ale nepřijímám jejich nespravedlivé úsudky.“

„Budete bojovat s těmi, kdo vám ublíží?“ zeptal se Nojheim.

„Odmítnu je, budu je ignorovat a hluboko v srdci budu vědět, že mé přesvědčení je správné.“

Nojheimův úsměv odhalil jak upřímnou radost z toho, že jsem našel svoji cestu, tak hlubší žal – později jsem pochopil, že pro něj samotného.

„Naše situace nejsou stejné,“ prohlásil. Začal jsem protestovat, on ale zvedl ruku a umlčel mě. „Vy jste drow, exotický tvor, většina lidí, s nimiž jste se kdy setkal, s vámi neměla žádné zkušenosti.“

„Skoro všichni na povrchu slyšeli děsivé příběhy o drowech,“ namítl jsem.

„Nikdy ale nepřišli s drowy přímo do styku!“ odvětil Nojheim ostře. „Jste pro ně kuriozitou, něčím zvláštně krásným, i na jejich vlastní poměry. Máte pohlednou tvář, Drizzte Do’Urdene, a pronikavé oči. Dokonce i vaše pleť, tak černá a lesklá, je lidmi na povrchu považována za krásnou. Já jsem goblin, ošklivý goblin, tělem, když už ne duchem.“

„Kdybys jim ukázal svého skutečného ducha…“

Nojheim se mi vysmál. „Ukázat jim pravdu? Pravdu, která by je přiměla pochybovat o všem, co za svůj život považovali za samozřejmé? Mám se stát temným zrcadlem jejich svědomí? Tito lidé, a to včetně Rica, zabili spoustu goblinů – a asi i právem,“ dodal rychle a toto doplnění mi objasnilo vše, co se Nojheim snažil odhalit mým slepým očím.

Kdyby farmáři, z nichž mnozí s gobliny často bojovali – a jiní si je dokonce drželi jako otroky – našli byť jen jediného tvora, který by neodpovídal jejich definici zlé rasy, jediného goblina, který by projevil svědomí a soucit, intelekt a ducha podobné těm jejich, mohlo by to obrátit vzhůru nohama celou jejich existenci. I já měl pocit, jako bych dostal políček, jakmile jsem poznal Nojheimovu skutečnou povahu. Jen díky vlastní zkušenosti s ostatními temnými elfy, z nichž velká většina si skutečně svoji zlou pověst zasloužila, jsem dokázal překonat svůj počáteční zmatek a pocit viny.

Farmáři by ale nemuseli Nojheima tak snadno pochopit. Určitě by se ho báli a o to víc by ho nenáviděli.

„Nejsem odvážný,“ zopakoval Nojheim, a třebaže jsem s ním nesouhlasil, nechal jsem si to pro sebe.

„Odejdeš se mnou,“ rozhodl jsem. „Ještě dnes v noci. Odejdeme na západ, do Mitrilové síně.“

„Ne!“

Pohlédl jsem na něj, spíše ublíženě než zmateně.

„Nedám se znovu lovit,“ vysvětlil a já z jeho vzdáleného pohledu plného bolesti pochopil, že vzpomíná na to, jak ho Rico poprvé pronásledoval a chytil.

Nemohl jsem Nojheima donutit poslechnout mě, zároveň jsem ale nemohl připustit podobnou nespravedlnost. Měl jsem se Ricovi otevřeně postavit? To mohlo mít vážné následky. Nevěděl jsem, jaké vyšší moci Pengalen podléhá. Pokud tato vesnice spadala pod město, které zrovna neproslulo tolerancí, jako třeba Nesmé na jihozápadě, pak by veškeré mé kroky proti jeho občanům mohly způsobit problémy mezi tím městem a Mitrilovou síní, jelikož jsem byl svým způsobem vyslancem Bruenora Válečného kladiva.

A tak jsem Nojheima opustil. Ráno jsem si půjčil koně a zvolil jedinou cestu, která mi zbývala. Rozhodl jsem se, že napřed zajedu do Stříbroluní, protože Alustriel patřila k nejváženějším vládcům v zemi. A pokud neuspěji tam, budu apelovat na Bruenorův silný smysl pro spravedlnost.

A navíc jsem učinil rozhodnutí, že pokud ani Alustriel, ani Bruenor Nojheimovi nepomůžou, udělám to sám – bez ohledu na následky.

Trvalo mi tři dny rychlé jízdy, než jsem se dostal do Stříbroluní. U Vřesové brány na západě města mě čekalo nezvykle zdvořilé přijetí, stráže mě totiž uvítaly s požehnáním lady Alustriel. A právě s ní jsem potřeboval mluvit, jak jsem jim řekl; vojáci mi však oznámili, že paní Stříbroluní není ve městě, že vyrazila za obchodem do Sundabaru na východě. Nevrátí se dalších čtrnáct dní.

Nemohl jsem čekat, proto jsem se se strážemi rozloučil a vysvětlil, že se vrátím za desetiden nebo dva. Pak jsem vyrazil zpátky cestou, kterou jsem přijel. Bude muset zakročit Bruenor.

Zpáteční jízda pro mě byla zároveň vzrušující i mučivá. Přivítání ve Stříbroluní bylo úplně jiné než posledně a dodalo mi téměř závratnou naději, že veškeré zlo na světě se dá porazit. Jenže zároveň jsem měl pocit, že jsem Nojheima opustil, že má touha dodržet správný postup byla zbabělá. Měl jsem trvat na tom, aby mě goblin doprovodil, měl jsem Nojheima odvést pryč od jeho utrpení a následně se pokusit urovnat celou situaci diplomaticky.

V životě jsem udělal hodně chyb a věděl jsem, že i tentokrát jsem chyboval. Nezamířil jsem proto za Bruenorem do Mitrilové síně, nýbrž jsem odbočil směrem k Pengalenu.

Nojheima jsem našel viset na vysokém trámu před Ricovým domem.

Některé události se mi vpálí do paměti, pocity, které vyjadřují celistvý dojem, živé a trvalé vzpomínky. Přesně si pamatuji vítr, který v tu strašlivou chvíli fičel. Ten den bylo zamračeno a nezvykle teplo, občasné poryvy větru ale byly kousavě mrazivé, přicházely totiž z vysokých hor a nesly s sebou ostrost hlubokého sněhu. Vichr se mi opíral do zad, husté, bílé vlasy mi vlály kolem tváře a plášť se mi lepil na záda, jak jsem seděl na koni a bezmocně hleděl na vysoký trám.

Vichr Nojheimovým ztuhlým, nafouklým tělem lehce točil a čep, k němuž bylo konopné lano uvázáno, vrzal v žalostném, bezmocném protestu.

Budu ho tak vidět navždy.

Ani jsem se nepohnul, abych chudáka goblina odřízl, když z domu vyšli Rico a několik jeho hrubiánských společníků. Byli ozbrojeni a postavili se mi – věřil jsem, že se mě chystají vyzvat. Doprovázel je Tharman, beze zbraně a se ztraceným výrazem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy o Drizztovi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.