Copyright © Luděk Wellart, 2014

Copyright © MAGDALEM s.r.o., 2014

Cover © Tomáš Bojko, 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele MAGDALEM s.r.o. Neoprávněné užití tohoto díla bude trestně stíháno.

ISBN 978-80-88053-01-9 (verze PDF)

ISBN 978-80-88053-02-6 (verze EPUB)

ISBN 978-80-88053-03-3 (verze MOBI)

Věnováno jedinečné Bublině, známé též jako másta Áďa Gru I. von Samice Tvrdá obecná Studenoťapká z rodu Tučnák kmene Bublina AKA princezna Chomáček Patifu Fuňa Fantomas III., proslulé jako největší ninja pojídač gumových medvídků, jako aktivní neposedná výzkumnice, nebezpečný bandita a hlavně bubák největší!

OBSAH

AKT I.

AKT II.

AKT III.

AKT I.

FELLONE

„Neeee!!!“ se jasně a přitom neuchopitelně šířilo prostorem. Mihotavá postava, kymácela se jako tráva ve větru a zrcadlila se v pazáblescích tepla a slunce. V momentě okamžiku se ztratila na horizontu.

„Fellone?“

„Co chceš?“ zamručel.

„Fellone.“

Mladík se probral, sundal si svoje holografické brýle, promnul si jantarově zářivé oči bez zorniček a rozhlédl se kolem. Nikde nikdo. Zase oči zavřel a začal usínat.

„Fellone!“

Rychlý a ostrý výkřik se ozval příliš blízko na to, aby se ho nikdo nelekl. Fellone bleskově vyskočil do podřepu. Koukl se kolem. Nikde nikdo. A když nikdo nikde, tak on to rozhodně ví jistě. Nově updatovaný firmware jeho očí ještě ani nevychladl, ale už poukazoval 200% zlepšení oproti předchozímu buildu. Vylepšil už tak vymakané funkce, že ani Superman by nestíhal. Naštvaně si odfrkl, protože v okruhu několika stovek metrů nebylo živé duše. Tedy krom jeho stromu a pár malých geneticky modifikovaných epifitních hlodavcoidů-mamanů, kteří zpívali svoje opodál. Zlostí brýle zmáčkl v mohutné pěsti a ty se bezhlučně rozpixelovaly a opět objevily na očích.

„ZASE!“ sykl si polohlasně pro sebe. Popošel ze stínu a posadil se na kousek útesu, ze kterého měl krásný výhled na celé údolí i na Hranu.

Dneska oblázkově modro. Ani mráček. Tak jak včera. A tak, jak už je to 18 měsíců. Jako každý rok. Na Tessyře rok trvá 32 měsíců a má ±6 ročních období. Prozatím problémy se suchem nebyly, léto však ještě chvíli potrvá. Vzduch byl ale vlhký. Krom toho, že při objevení myšlenky na vlhkost vzduchu se mu ve virtuálním prostoru před ním promítly perfektně přesné informace o stavu vzduchu i momentálních procentech vlhkosti, tak i při hlubokém nádechu to dokázal rozeznat. Na syntetický beton přesně.

V těchhle nových analyzujících appkách si v poslední době celkem liboval. Jak tak přemítal, vzpomněl si, že v poslední době ho taky štve, že má sny. Teda… Nikdy v životě se mu nic nezdálo, spal jak zabitý a měl klid. V poslední době na něj furt někdo pokřikuje a mluví. Musí si sehnat nějaký filtrační plugin na tyhle nesmysly. Možná to bude mít co do činění s tímhle zatraceným místem. Krom tohohle malého plácku tady kolem toho skoro zdechlého stromu Tessyru totálně nesnášel. Jak by mohl. Je tu nedobrovolně. Oficiálně se odsuď ještě nikdo nikdy nedostal.

Cítil se ublíženě. Věděl, proč tu je. Ale i tak. Přišlo mu to mezidimenzionálně nepřiměřené. Chvilku tak seděl a koukal na souhvězdí, která se mu za čirého dne vyloupla z oblohy.

„No co! Tak jsem je podřízl, no,“ ospravedlněně si odfrknul, jako když si alkoholik vymýšlí další důvod pro prodavačku, které podsouvá košík plný chlastu.

Tessyra byla díra. Ale jak by řekl klasik: „Tohle není ledajaká díra. Tahle je výjimečná a dá se platit kreditkou!“ Tessyra byla, je a bude dokonalá záhada pro kohokoliv, kdo na ni narazí. A to doslova. Je to „planeta“ (a to už je samo o sobě dost divné, ale taky je možné, že u klasifikace ID planety stálo jen nějaké pako), která visí skoro, ale ne úplně uprostřed Graham Universe a je hranatá. To není ta záhada. Ne. Divné na ní je, že pokud nevíte, kde je, tak ji nenajdete. Dělám si srandu, tutově nejdivnější na ní je, že je to kostka. V rámci známého multivesmírného katalogu EXITtours nikde není nic podobného jako Tessyra.

No, a aby byla obskurnost celého dokonána, tak si nějací skvělí vesmírní hlavouni řekli, že místo toho, aby tady dělali kongresy, tak by to bylo úplně ideální místo pro vězení, a vzhledem k tomu, že nikdo neví, kde je, tak nikdo nezdrhne, protože nikomu tam nikdo nic nepošle. Ani ten chleba s pozitronovou pilkou ne.

A Fellonovi to začínalo pomalu docházet. „Heh, vždyť není nic jednoduššího než poslat zprávu přes nety a nechat si poslat nejbližšího meziplanetárního taxíka i s pizzou.“

Jo bejvávalo. Vlastně ani nebejvávalo. Aniž by to kdo kdy zjišťoval, Tessyra má v „základní sestavě“ (krom divného ročního cyklu) taky jakousi podivnou neviditelnou „auru“, takovou rušičku signálu, která by zrušila i sama sebe, kdyby mohla. No, ale víme, že zločinci jsou tlupa vynalézavá, a tak byl kolem celé planety ještě nainstalovaný multidimenzionální a opravdu masivní firewall. Pro sicher. Takže, ať jste byli z jakéhokoliv vesmíru, měli jakoukoliv tělesnou formu a uměli brblat sebedivnější hatlamatilkou, na téhle planetě jste byli opravdu v prdeli.

Fellone si ještě jednou povzdychl ve smyslu, že tohle si fakt nezasloužil, pustil si Beethoven Van Suicide a skočil z útesu.

Miloval vážnou hudbu, respektive to, co považoval za vážnou hudbu, což by se z dnešního pohledu dalo označit za industriální electro-goth pop říznutý neo-post punkem. No prostě takové Space Girls.

Padání mu připomínalo stav beztíže a vesmír. Domov. Byl to pro něj takový slastný rituál, u kterého si vždycky připomněl, že má svoji naději, na kterou se může upínat.

Spustil regulátory adrenalinu, norepinefrinu a dopaminu na 1 476 %. Fellonovo laboratorně šlechtěné srdce stejně jako celé krevní řečiště, vyrobené z nejodolnějších superflexibilních nano-materialů, zažehlo pumpovací peklo o rychlosti 2 500 tepů/min a čas se zastavil.

Baroreceptory se zbláznily, parasympatická nervová vlákna by se spálila, proto je „nervový“ systém automaticky vyřadil. Při více jak dvojnásobku tepové frekvence kolibříka by každý živočich instantně vybuchl. Těch 35 sekund, co padal, si připadal naprosto uvolněný, otevřený a svobodný. Ty zbylé dvě zaktivoval kolenové supresory, rozložil chodidla na odpružené lamely, z lopatek vystřelil částicová mikrovlákna, která se ve zlomku času zhmotnila a zářila jako křídla z tvrdého světla, a Fellone s dunivým dopadem doskočil do podřepu, až pod ním popraskalo kamení. Vypadalo to impozantně. Pokaždé to oddaluje. Vždycky trošku. Jednou mu to nevyjde. Ale ne dneska.

Vytáhl z kapsy dva malé válečky, podobné nunčakům, ty se po dotyku a identifikaci svého majitele spustily. Fellone vybral modul a hodil je na zem. Nunčaky však nedopadly, ale zůstaly viset asi tak 15 cm od země. Fellone se rozběhl, skočil na ně. Při kontaktu se celé rozsvítily a začaly obalovat jeho nohy matným pružným kovem. Světlo kapalo až k pasu, vypadalo, jako by se proplétalo přímo s jeho kůží a masem. Při tom se Fellone ještě o pár centimetrů zvýšil a během pár chvilek měl obrovské pštrosí nohy, se kterými plynule pokračoval v běhu, aniž by ho cokoliv zpomalilo. S každým dalším krokem nabíral rychlost a jeho skoky se prodlužovaly, až s každým skokem překonával dvacetimetrovou vzdálenost. Každý mohutný dopad byl dokonale odpružený a tak rychlý, že se skoro ani prach nezvířil. Každý pohyb vypadal absolutně lehoučce a jeho „nové“ nohy, které pulzovaly světlem, kmitaly jako hodinky. Běžel karmínově vyprahlou plání a míjel obrovské kaluže vykrystalizované soli.

Celá Tessyra po sobě měla v různých oblastech obrovská naleziště termálních jezer. Některá pořád aktivní, jiná mrtvá. Nikde však nebyla vulkanická činnost. Prostě jen gejzíry a ty postupně vyhasínaly. Některé však byly velké jako sopky. Těch ale nebylo mnoho. Vypadaly spíše jako krátery. K jednomu takovému kráteru, Černé Laguně, měl zrovna Fellone zamířeno.

Černá Laguna zdaleka nebyla největší „vyhaslý“ gejzír na Tessyře, ale o to byla podivnější. Byla jediný gejzír, který se nacházel tak blízko Hrany, a i když byl vyhaslý, pořád byl horký. Respektive uprostřed kráteru v místě „průduchu“ zaujímala místo celkem slušně velká laguna. Nikdo neví, jak je hluboká, nebo jestli je opravdu vyhaslá. Je v ní totálně černá vroucí karbonová voda. Čím hlouběji, tím teplejší. Možná za to mohly gravitační a slapové jevy, které se poblíž Hran vždycky objevovaly a podivně tam čarovaly. Ale i když to bylo divné, evidentně nikdo z původně příchozích to moc neřešil a rovnou se rozhodli, že když už tu mají termální koupák, tak si kolem něho postaví město. A když to řachne, tak co už.

Za nějaký ten pátek zjistili, že to vlastně není vůbec špatné místo pro město. Gejzír se tvářil stabilně a díky obnovitelným zdrojům v podobě recyklace karbon-methanu, který byl na dosah „trubky“, se Laguna rozrostla po kompletně celém kráteru až k okrajům.

Časem začalo rychle ubývat místo a z malé vesničky se rázem stalo zaibatsu nebývalých rozměrů, strukturované do několika pater, opevněné jak přírodním, tak dostavěným okrajem s rozkvétajícím obchodem, nezávislostí na okolí, a tím pádem i velkou mocí, která na Tessyře představovala, tak jako kdekoliv jinde, „blahobyt“. Možná je divné to tak označovat, vzhledem ke složení obyvatelstva, které tvořili samí padouši, nebo, ehm, ještě větší padouši. Ale kupodivu možná právě i proto tu hierarchie a systém fungovaly lépe než kde jinde. Ono když by si špatnost o sobě něco myslela, tak by si nejspíše myslela, že to není zase tak špatné, jak se na první pohled zdá. A taky že padouši jsou různého typu. Ti špatní a ti ještě horší. Někdo si prostě myslí, že to, co dělá, je dobré, a přitom je to špatné, někdo zase, že to, co dělá, je zlé, a přitom je to dobré. Fellone naprosto jasně věděl, že to, co dělá, dělá dobře a ten zbytek neřešil. A být best of the best of the best přece jen vyžaduje jisté oběti.

Fellone stanul před jedním ze čtyř obrovských vstupů do Černé Laguny. Tím, že Laguna byla vystouplý kráter, bylo potřeba provrtat tunely skrz okraj, aby byl možný i klasický pozemní přístup. Tenhle byl hlavní, dva další menší a poslední, východní, vstup se přestal používat kvůli prudkým poryvům větru a obřím nánosům sedlin z okolních aktivních gejzírů. Celá východní strana města byla kompletně černá, jakoby pod nánosem dehtu. Ošlehaná časem a ztvrdlým karbonem.

Fellone byl známý. Respektive minimálně v téhle části města okolo hlavní brány ho lidi poznávali, anebo aspoň dělali, že ho poznávají. Se vším svým vybavením a tréninkem byl jedním z nejlepších lovců odměn ve městě. A bylo dobré, obzvláště pro vás, se snažit být na té jeho straně, když přišlo na věc. Jeho způsoby vymáhání dluhů byly… vytříbené. A rozhodně zanechávaly trvalé následky.

Nepatrně pokynul na chumel freonských* vazounů, kontrolorů u vstupu, kteří mu s respektem pokynuli zpátky, a šel nerušeně dál. Ubožáka obchodníka za ním, který tudy jezdí každý den, však okamžitě prošacovali i tam, kde by si každý myslel, že nic kontrolovat už nejde.

* Freoni jsou rasa bouchačů/vyhazovačů a rváčů. Jsou velicí, kopa svalů, menší nohy, 4 ruce, mohutné tělo v podobě starých oblých ledniček. Silní a dobří válečníci. Člověk by se měl těmhle ±třistakilovým mackům obloukem vyhnout.

„LOADING…“

„Proč musím zase čekat? Neuvěřitelné!“

Fellonovi v augmentované realitě pořád blblo vykreslovaní hodně vzdálených objektů/popisů. Fellone nerad čekal, stačí, že musí čekat v téhle díře. Je to prkotina, pomyslel si, ale je třeba ji řešit hned a zajít za Möbiem. Olověné Zelí bude muset počkat.

Opět vytáhl válečky z kapsy, přepnul mód a už naskakoval na vznášející se hoverboard. Považoval hoverboardy za perfektní transportní prostředek pro přecpané město. Hoverboardy mají v tomhle městě tradici. Tradici nebezpečných závodů, a co je nebezpečné, to Fellone rád, zvyšovalo to taky jeho „bad-ass rank“ a respekt, to je něco, na co Fellone slyšel + sypaly z toho slušný prachy.

Jakmile dorazil do Möbiova krámku, nečekal a automaticky vtrhl do dílny v zadní části.

„Fellone! To neumíš klepat?“ vylekaně a podrážděně vyhrkl Möbius na Fellona. Okamžitě začal nervózně pobíhat a zakrývat celý obrovský stůl, na kterém byly samé prapodivné přístroje a ještě prapodivnější přístroje, které dělaly přesně to, co takové prapodivné přístroje dělají - pracují přesně a podivně.

„Sorry, dědo, vždyť se zase tak nic neděje,“ rozverně si utahoval ze starce.

Fellone měl Möbia rád. Nikdy by to však nikomu nepřiznal. Drsoňové jeho kalibru nemají žádné slabiny a toho se držel. Věděl, že Möbius pro něj udělá, o cokoliv by požádal, ale bylo by to spíše ze strachu než z přátelství. I tak se za poslední rok celkem poznali a byl to asi jeho jediný přítel na Tessyře. Vlastně i ve zbytku vesmíru.

Fellone byl přesvědčený o tom, že Möbius je nedoceněný génius. Byl rád, že Möbius nemá tendence vycházet ven, rozhlašovat své super úžasné teorie o konci světa a následně jeho záchraně. Všichni, kdo ho znali, byli přesvědčeni, že je blázen, a Fellone byl částečně taky toho názoru. Nicméně na rozdíl od davu věděl, že i přes všechny obstarožní součástky, které tu „Möbík“ měl, byl nejlepší koumák přes všechen dostupný i nedostupný ware, kterého kdy potkal.

Jakmile měl Möbius pocit, že všechno pořádně schoval, belhal se sem a tam po krámku a koukal podezřele ze všech oken.

„Viděl tě někdo přicházet?“

„Za koho mě máš, blázne? Mě lidi nesledujou, já sleduju je.“

Möbius ještě párkrát zkontroloval okna a zase zalezl zpátky dozadu za Fellonem. Sedl si na příšerně rozvrzanou prorezavělou židli a začal si mnout svou umělou nohu.

„Měl by ses dát do kupy. Vůbec nechápu, jak s tou hnátou můžeš vydržet.“

Möbiova noha byla hodně obstarožní kousek. Na určitých částech dokonce už i rezavěla a některé výčnělky rozhodně neměly čouhat. Ale ten starej prevít se jí ne a ne zbavit. Radši si ji furt olejoval a posedával kolem jako nějaký mrzák. I když se svou šikovností to neměl vůbec zapotřebí.

„Mám zase rozjebaný AugApp, to to neumíš dát konečně do kupy?“

„Ááá, já věděl, že mi je na té poslední aktualizaci něco divného. Počkej, podívám se na to. Sedni si.“ Möbius Fellona připojil přes neuro-optické kabely. Rozložil holografický deck.

„Chlape, dyť jsem ti minule přinesl doslova kýbl kreditů, proč se ještě musím obtěžovat s těmahle drátama?“ Fellone neměl aktualizační procedury rád. Vždycky se cítil lehce šoufl.

„Bezdrát je nebezpečný, sdílení je nebezpečné.“

„Utíráš to aspoň někdy?“

„Fellone, sám dobře víš, že nikdy nevíš, kdo se ti připlete do cesty.“

„Pro mě za mě, každopádně příště žádný experimenty, jasný?“

„Jistě. Samozřejmě, jak si přeješ.“

„Si představ, že bych závodil. S tímhle bych si tak maximálně rozbil držku, rozumíš?!“

„Ááá je to, ještě reboot. Tak, co teď?“

„Jo, dobrý.“

„Sleduj prst, levá, pravá…“

„Si ze mě děláš prdel?“

„Dobrá, dobrá,“ lehce šibalsky se usmál Möbius, zase si sedl a začal si mnout koleno.

Fellone procházel místností a zkoušel přesnost záplaty aug softu. Všechno svižně detekoval, analyzoval a popsal. Až dorazil k zakrytému stolu se vším tím podivným vybavením. Tam AugApp začal stávkovat. Všechno bylo „unknown“.

„Myslím, že je to zase rozbitý.“

Möbius se nervózně ušklíbl a začal Fellona lehce poposouvat pryč od stolu. „Eh… víš, možná to chce ještě pár restartů, ale rozhodně by to mělo dobře šlapat. Neříkal jsi, žes už někde měl být?“

„Ne.“

„Eee… Vlastně já už jsem měl někde být.“

„Ty, Möbie, měl by sis sehnat bota nebo nějaký ten bordel, co se živí otročením. Ženskou, nebo chlapa, nebo cokoliv. Máš tu nehorázný bordel, že ani ta appka si s tím neví rady.“

„Rozumím,“ odpověděl stručně Möbius. Většinou se aspoň pousmál, ale tentokrát jen velice opatrně a co nejslušněji tlačil Fellona ven z krámku, jak to dědové jeho věku umí. Fellone se ani nenadál a Möbius za ním zavřel dveře.

„To bylo divný!“ pronesl nahlas Fellone sám k sobě, když si to celé uvědomil. „Asi měknu. Normálně bych mu na rozloučenou rozdrtil aspoň čéšku v té zdravé noze.“ Zadíval se na zdegenerovanou šestinohou kočku přes ulici, jak žere cosi neidentifikovatelného.

„Fellone!“ vytrhlo ho z pozorování. Ohlédl se, ale nikde nikdo. Asi vítr…, pomyslel si. Odplivl si a skočil na svůj hoverboard.

~ ~ ~

Zelí bylo, je a asi i bude jeden z nejdivnějších podniků, které kdy Fellone měl tu čest poznat. A že už pár takových míst viděl. Žádné ovšem nehýřilo tolika paradoxy jako zrovna Olověné Zelí. Už před vchodem bylo jasné, že název není jen pro legraci. Bytelný pancéřový vstup, který výrazně koketoval s románským názorem na sousloví „tenká zeď“, by neprojel ani mozelský** bitevní tank. Na malebném zápraží jak vystřiženém ze saloonu Divokého západu, jsou „lavičky“, na kterých lenivě pokuřují čumilové a stálí hosté. Už ti mají pořádnou šlehu a je vám jasné, že uvnitř to nebude o nic lepší. Olověné Zelí je podnik pro vrahouny na planetě plné vrahounů. Ale hajzly mají čisté.

** Mozelové, nebo také Kobaltoví Trpaslíci, je rasa tmavomodře lesklých krtkoidních stvoření - tuleňovití, zavalití a škaredí s krátkými, ale mohutnými končetinami. Jejich planeta je jeden velký krtinec. Zásadně žijí v podzemí, kde staví obří tunelové komplexy. Se zrakem na tom nejsou nejlépe, o to více si potrpí na robustní předměty, se kterými je možné podle potřeby praštit.

Na první pohled neohrabaní tvorové, ale uvnitř bezchybní mistři konstruktéři. Jejich umění je uplatňováno v drsných podmínkách, a proto je tomuto účelu přizpůsobeno. Kromě toho, že perfektně ovládají kovářské umění, modifikují všechny své věci svojí obdobou kobaltu. Vrství ho a přepalují tak, že by se i Pierre Curie divil. Jejich karbid-wolframové slitiny dosahují neuvěřitelné pevnosti. Při vysokých teplotách sice ztrácejí své feromagnetické vlastnosti, ale díky velkému množství vrstev a přidáváním modifikovaného křemíku dokážou magnetické schopnosti opět regulovat. Většina jejich civilizace funguje na magnetu.

Mozelové však mají ještě jednu zajímavost. Jsou vysoce elektricky nabití. Takové funící kondenzátory. A s tou svojí elektřinou si můžou dělat, co je napadne, proto celá jejich planeta, která je jeden velký permanentní magnet, může být rázem obří elektromagnet.

Říká se, že Mozelové můžou podle potřeby pohybovat svou planetou, kam chtějí, ale nikdo to zatím neviděl v praxi a každý Mozel by radši umřel, než aby prozradil pravdu. Mají divný smysl pro humor.

Znáte ten pocit, když přijdete do pochybného podniku, který zvenku zní jak rockový koncert, ale v momentě, kdy otevřete dveře a vejdete, zazní ohlušující ticho? Všichni na vás čumí jak na Vernouta Žabu, který si zrovna přioperoval další 3 ruce ke svému 18kusému počtu, protože lichý počet končetin je prostě to, čím teď bude určovat směr. No, tak tohle se vám v Olověném Zelí nestane. Tam jste všem úplně putna, ať jste sebevíc nebezpeční či kdoví jak jinak divní.

Fellone vešel, hladce proklouzl mezi standardní rozepří „na férovku s laser-břitvama“ dvou stálých hostů a směřoval si to ke svému obvyklému místu, odkud už slyšel známý šrumec zvuků smíchu a rozepře.

„Ne. Tomu nevěřím!“ protestoval Tollens u baru.

Odmítavě mával svou rukou a tvářil se, že nic takového nemůže být ani v nejmenším pravda. Mával by i druhou, kdyby ji neovládal jeho brácha Ponens. Ten už však ztratil trpělivost se snahou otočit svou půlkou těla k sobě samému a pustil se do svého bráchy:

„Ty geneticky retardovaný dobytku! Dyť ti to Timofey celou dobu říká. Existujou takový potvory, maj krutě tuhý kořínek, říkej si jim, jak chceš, třeba Dorian Grey, ale jsou to regulérní strašidla. Ty sou tak strašidelný, že se na sebe ani nemůžou dívat, jinak z toho blijou. A jediný, jak můžou zdechnout, je, když se na sebe podívaj do zrcadla! Chápeš?!“ Ponens ke konci vysvětlování vysvětleného už skoro křičel a Tollens se nesouhlasně chmuřil a dumal.

Fellone si sedl na svůj oblíbený gauč v otevřené kóji, která měla perfektní výhled do většiny částí baru, ale přitom byla tak akorát ukryta, aby ho ta většina baru neobtěžovala.

Kousek dál se vznášel Schrödingerův kulečník, u kterého hráči neví, kdo z nich vyhrál, dokud ten druhý neprohrál.*** U něj s železnou pravidelností sám se sebou hrál nekonečnou hru Billy Gibbons, trpaslík s napoleonským komplexem, který pořád cosi přežvykuje. Když ho potkáte, zdá se vám, že každou chvíli odněkud vyletí bílá holubice a semele se TA přestřelka přestřelek, kterou si každý opravdový kovboj přeje zažít… aspoň jednou.

*** To samo o sobě není to nejdivnější. Divné je, že ač je to vysoce divná hra, která se opravdu samovolně vznáší, bliká jak Tron, a to i bez vnějšího zásahu nějaké další energie, tak i přes to všechno nejdivnější z toho všeho je ta kulečníková lampa nad tím kulečníkem. Je zavěšena. Na provázcích.

Zatímco Billy nesouhlasně mručel a přemýlal nad svým dalším mistrným šťouchem, který mu zase nevychází podle představ, Timofey, duhový šupinatý dobrák od kosti neidentifikovatelné rasy, se pochechtával u baru, opíral si tuplák o svůj pivas a náramně si užíval typickou hádku bráchů Tollense a Ponense Modusových, do které neváhal přiložit ještě pár polínek.

„Hej, Rondo, kde to vázne?“ houkl Fellone směrem k baru.

„No, možná by to mohla být pravda, ale stejně vám to nevěřím! A kdes je vlastně viděl?“ nedůvěřivě se optal Tollens.

Timofey usrkl svoje cosi, co se podobalo pivu, ale jeden nikdy neví. „Tollensi, taky jsem slyšel…“

„Chraň tě prdel mu ještě něco vykládat, Timofeyi,“ spustil se na něj hnedka Ponens v napjaté náladě.

„Neboj, Ponzi, stejně mu nevěřím,“ marně přesvědčoval Tollens svého bratra. Timofey si zase šibalsky usrkl.

Ronda, skotačivá to fena, exšpionka, barmanka a majitelka Olověného Zelí v jedné osobě, poslala levitujícího číšníkobota Fellonovi. Ten si od něj vzal pití a mrkl na Rondu na znamení díku.

„Das ist silon! To se nežehlí!“ ozvalo se hlasitě z koutu, až sebou všichni lehce trhli. Tam seděl prošedivělý stařík v doktorském plášti a páskou přes oko. Od nepaměti sedával v tom koutě na rozkládací rybářské židličce a pozoroval hvězdy přes střešní okno. Kdyby si o sobě někdy něco myslel německý přízvuk, myslel by si, že Karloffův německý přízvuk je brutální. Nikdo na Tessyře nemá šajn, co je to Německo. Eh.

Děda Karloff se otočil zpátky ke svému dalekohledu a ještě cosi mrmlal o tom, že to přece každý ví, že se silon nekrčí.

O Karloffovi bylo všeobecně známo, že má hodně imaginárních kamarádů. Karloff je však naprosto přirozeně včlenil do svého světa takovým způsobem, že všichni kolem něj je brali za rovnocenné členy společnosti.

„Ty, Timofeyi, co jsi to ještě slyšel o těch strašácích?“ ozval se Tollens.

Timofey byl připraven, věděl, že tenhle moment přijde, a nezaváhal ani na sekundu: „No, slyšel jsem, že tím, že se nemůžou podívat do zrcadla, protože jsou tak strašidelný, že by z toho instantně zdechli, tak je tu obrovská pravděpodobnost, že je to vlastně celá rasa strašně rozcuchaných příšer. Páč se nemaj kam čučet, když se chcou učesat.“

Tahle odpověď byla ten pomyslný poslední hřebíček do rakve. V tomto okamžiku se stalo několik věcí naráz. Každý z přítomných by situaci popsal asi nejspíše trošku jinak, ale zrovna my si vyslechneme svědectví hadry na nádobí, která sice byla celou tu dobu v dřezu, nicméně dopodrobna si vyslechla průběh celé situace od popelníku na baru, ještě předtím, než ho někdo rozmlátil o něčí hlavu.

Ponensovi ruply nervy, vrhl se na vysmátého Timofeye, zatímco Tollens (druhá půlka Ponensova těla) se snažil zuřivého Ponense od Timofeye odtrhnout. Timofey se lekl a vyhodil svůj velký tuplák s pivem kamsi za sebe a shodou okolností se trefil do hlavy velkého žabokřečkoida, o kterých se ví, že nejdou pro ránu daleko. Ten se logicky namíchl, ale myslel si, že to byl ten všivák od vedle, co pořád podvádí v kartách, takže se vrhl na něj.

Ještě předtím, než se žabokřečkoid na podvodníka vrhl, o něj rozbil ten tuplák. Zvuk té rány zaujal Fellona, který se za ním reflexivně otočil a shodil svoje pití, pro které se ještě reflexivněji ohnul a zachytil jej těsně před dopadem na zem. Přesně v ten moment mu nad hlavou proletěla laserová břitva, patřící nějakému kumpánovi od karetního podvodníka. Ač je to totálně nepravděpodobné, odrazila se laserová břitva od vycpané hlavy lamosoba na stěně, a ještě než se zabodla do jukeboxu v rohu, proletěla kolem Billyho Gibbonse. Letěla přesně tak, že strouhla špičku jeho kovbojského klobouku. Tím rozptýlila soustředění Billyho Gibbonse a on přesně o půl milimetru minul kouli svého úplně nejlepšího šťouchu, který kdy udělal. On se to samozřejmě nikdy nedoví, ale už jen ten fakt, že veškeré soustředění vyšlo vniveč, ho rozpálil ještě více do ruda, než obvykle byl.

Billy Gibbons třísknutím o kulečníkový stůl rozlomil tágo vedví a vrhl se do chumlu rvačky. O půl sekundy později se druhá část rozlomeného tága doklepala ke Karloffovi, který zrovna rozmlouval s jedním ze svých imaginárních kamarádů: „Ne, to nejsou nebezpečné radony, to jsou bioradony.“

V ten moment ho tágo lehounce ťuklo do nohy a on pohnul svým dalekohledem tam, kam vůbec nechtěl. Tenhle okamžik byl zásadní. Protože jakmile to udělal, uvědomil si, že objevil malý plutoid, který nikdo nikdy předtím neobjevil.

„Wundaaabaaar!“ Radostí vstal ze židle a uklouzl na tom tágu. V tragikomickém momentu, ve snaze nespadnout, se nechtěně vrhl do už regulérní neřízené hospodské rvačky, kde všichni mlátí všechny.

V tom obřím bordelu a rachotu zaznělo klasické vrznutí hospodských dveří, po kterém následovalo ohlušující ticho. Všichni ztuhli v pozici, v jaké byli, koukali směrem ke dveřím na postavu, která zrovna vstoupila. Ta si celou hospodu přeměřila jedním lhostejným pohledem. Nebyl ani dlouhý ani krátký, byl tak akorát, aby dal najevo, že všichni, co tady jsou, jsou totální žabaři. Celá situace trvala jen pár vteřin, ale všichni tuto skutečnost přijali za danou a postava se klidně vydala k baru a ti, kdo stáli v cestě, se bez pohnutí magicky odposunuli.

„Kdo to je?“ zasýpal Ponens do všeobecného ticha.

Týpek, co ho zrovna držel pod krkem, nespustil ani na okamžik oči ze záhadné postavy u baru a jen obdivně špitl: „To je Vernout Žaba.“

Po chvilce celkové nehybnosti celé hospody, kdy by i hluchý recitátor pohádek slyšel spadnout špendlík, vypadl Karloffovi lehký půlkilový ocelový popelník z ruky a čas se zase rozpohyboval. Člověk by očekával, že se následující dění zrychlí, aby „dohnalo“, co zmeškalo během momentu zamrznutí. Ale vypadalo to, že všudypřítomné překvapení z nečekaného hosta všem vzalo ten energický drajv, který vás žene při každé hospodské rozepři, i když vlastně vůbec nevíte důvod, proč celá ta mela začala.

Týpek, který držel Ponense a Tollense, si říhl a pustil je na zem. Do trapné aury tichosti se jen ozvalo: „To chce časovanou pumu!“ zvolal děda anarchista na kryplvůzku z jednoho rohu hospody, který si rvačku náramně užíval a z jehož nadšeného výrazu sršelo zhmotnělé štěstí z akce. Už už se napřahoval svýma kostnatýma pěstičkama a zrovna v moment, kdy dojel doprostřed celé hospody, už tam nikdo nebyl, protože se všichni rozhodli vrátit ke své původní činnosti.

Fellone si sedl na své obvyklé místo. Vzal si své netknuté pivko a pokynul záhadnému týpkovi v kápi, který tady ještě před chvilkou nebyl, ale teď tu sedí naproti němu tak, jako by tu byl celou tu dobu.

„Billy, co tvůj board? Už ho máš v cajku?“ ozval se Timofey.

„Nah,“ zamručel nespokojeně Billy Gibbons, „ten křáp pořád dělá neplechu, tento ročník nejedu.“

„Tak to máš o starost míň, v sázkách máš tedy jasno.“

Billy se uchechtl a mrkl na Fellona: „No, abych ti řekl pravdu, Timofeyi, jsem na vážkách.“

Timofey, ale nejen Timofey, většina osazenstva se podívala na Billyho.

„Co říkal?“ meknul Tollens.

„Že nesází na Fellona,“ odpověděl Ponens.

Chvilku napětí rušil jen Karloff svou konverzací s dalším ze svých neexistujících kamarádů: „Gotický německý dřevoryt, jách? A jak to vypadá? Acha… No nevím, aber jak to slyším, tak se mi z toho chce erbrechen.“

Fellone si prokřupal za krkem, otočil se směrem k Billymu a posadil se rovně na židli. Na chladné tváři mu probleskl úšklebek a pak se rozesmál: „Ha! Sem tě dostal, co?“

Všem se ulevilo a přidali se svým křepčením. Přesně takovým, jakým se smějete, protože jste totálně posraní z toho, co by se stalo, kdybyste se náhodou nesmáli.

Billy pokračoval: „Zaslechl jsem nějaký zvěsti, ale nic potvrzenýho.“

Fellone však jen mávl rukou: „Billy, sázej si, na koho chceš, vždyť stejně víš, jak to dopadne. Víš ty co? Když nevyhraju, zacvaknu ještě jednou tolik, cos vsadil. Rondo! Pošli mi další!“

„Hej, Billy, tak co se tedy proslýchá?“ zeptal se Tollens do uvolněné nálady.

Ronda poslala dalšího číšníkobota, každý si vzal to svoje a upil.

Billy při dobrém doušku rozverně pokračoval: „No… slyšel jsem, že Liana bude závodit.“

V ten moment, možná při bližším zkoumání ještě chvilku předtím, ale v ten moment, zrovna ještě předtím, než se nevyhnutelně střetl krygl s podlahou, právě tak rychle, ale možná ještě o ždibec rychleji, než je obyčejný volný běh krygle s pivkem k zemi, urazil Fellone cca 10 m vzdálenost a zvedl Billiho Gibbonse pod krkem do vzduchu.

„Cos to říkal, Billy?“ procedil Fellone klidným, ale o to hrozivějším hlasem, který doplnilo osudové tříštění skla na pozadí.

„Z-z-zeptej se Razela!“ ukázal Billy na tajemného týpka v rohu a přitom kmital nožkama ve vzduchu. „No tak, Razi, řekni mu to!“

Najednou se lehce ochladilo, tak akorát, aby vás mrazilo po zádech. Pod Razelovou černou kápí bylo ještě černěji.

„Pan Gibbons říká pravdu,“ promluvil pomalu Razel a při každém slovu se tlumeně pablýsklo v místech, kde by podle všeho měl mít ústa. „Říkal to pan Johny Rocky Horor u sázkařů,“ pokračoval Razel a jeho hlas se linul jakoby odevšud.

Fellone pustil Billyho na zem a vztekle zavrčel. Razel se natáhl pro své neidentifikovatelné bublající pití, čímž se z tmavého kouta naklonil trošku na světlo. Jeho ruka byla proměnlivá jak z oživlého inkoustu a zároveň matná jako kouř tekutého dusíku, který držel záhadně pohromadě. Černější než noc. Lehce se napil, a když položil sklenici zpátky, byla kompletně zmrzlá.

Razel byl zvláštní druh zhmotnělé vesmírné anomálie, taková myslící a chodící černá díra. Někteří tvrdili, že je Kirlian, ale on sám by se asi jako „spektrál“ nedefinoval.

„Vypadá to, že zvěsti se šíří rychle,“ dodal Razel tak, že to vypadalo, že když už něco ví i Billy Gibbons, tak to už musí vědět kompletně všichni.

„Kdo je Liana?“ šeptl na Timofeye Tollens.

„Tollensi, drž už klapačku!“ hukla na něj druhá hlava, brácha Ponens.

Fellone se otočil k bráchům Modusovým a rázně začal s vysvětlováním: „Chceš vědět, kdo je Liana, ty koprová hlavo? No tak já ti to řeknu, Tollensi. Liana je ženská, jestli bys to chtěl vědět. A jediné, co na ní bylo dobré, je, že byla mrtvá! Do prdele, může mi ksakru někdo vysvětlit, jak to že je živá, natož že bude závodit?!“ soptil Fellone na celý lokál. „Ne? Nikdo?“ Hrobové ticho se však nikdo neopovážil narušit. „Nevadí, oddělal jsem ji jednou, oddělám ji i podruhé,“ řekl polohlasem jakoby sám pro sebe, což vyznělo o to výhružněji, a odešel.

Krve by se nedořezalo ve většině osazenstva Olověného Zelí. A kdyby se našli poblíž nějací očití svědci, což, i když byla hospoda skoro plná, by byl celkem velký oříšek, tak by přísahali, že takhle za sebou třísknout lítačkama nikdo neumí.

„Už mi sakra někdo poví, kdo je Liana?“ zase se ozval Tollens Modus.

„Eskymáci jsou gut? Že umí suchen věci, řikáš?“ začal Karloff, který zrovna vedl debatu s vycpanou zavěšenou hlavou fuňoše. Chvilku poslouchal a pak spustil: „Eskymáci jsou leda tak na scheisse! Jednou jsem si takhle bezahle kuřbu a jenom mi 3/4 minuty jezdila nosem po péru a gehen cosi hledat… zasraní polární rákosníci!“ ohnil se Karloff.

„Liana Slater ...“ začala Ronda za barem způsobem, jenž naznačoval, že si máte sednout blíže a poslouchat, protože ten příběh bude dlouhý a bude stát za to. Všichni se k ní natočili a napjatě naslouchali.

„... Liana Slater měla takovou prdel, že i já bych kvůli ní zabíjela.“ Doleštila další tuplák z křídel pouštního tessyrského rohatce****, postavila ho do řady k ostatním a odešla.

**** Pouštní tessyrský rohatec - je brouk dorůstající asi 30 cm, který má krásná lesklá křídla a obří rohy podobné jelením. Když se cítí v ohrožení, dokáže je stisknout a udělat nepěknou ránu. Celkově vypadá značně nebezpečně, ale co se povahy týče, je to prostě obyčejný brouk. Zajímavý je však pro nás, protože jeho křídla jsou z amorfní látky. Jako sklo. A taky se tak využívají. Ta látka má vlastnosti lepší než křišťálové sklo, ale není tak těžká na zpracování, a tudíž je mnohem levnější.

Celkově se dá říct, že na Tessyře se z pouštních tessyrských rohatců stala běžná komodita, obzvlášť co se kryglů týče. Pořád se vyplatilo zainvestovat do pár takovýchhle krásných duhovaných ozdob než po každé rvačce koupovat celou novou sadu. Většinou se ještě využívaly rohatcovy rohy jako rukojeti. Štamgasti jsou už naučení a podle madla poznají, jestli jimi mají mlátit ostatní po hlavě, či chytnout jiný krygl.

~ ~ ~

„Fellone!“

Jako jemný vánek beze směru se ozvalo v bezvětří velké místnosti. Tak naléhavě, avšak tak jemně, že to ani nešlo postřehnout.

Konejšivý hlas plný něhy a bezpečí pokračoval a přidal na intenzitě: „Fellone!“

Fellone tentokrát už zareagoval a ohlédl se.

„Fellone, už jsi mi zase přeřízl tepnu,“ klokotal medový hlas do všeho toho živočišného mlaskání. „Říkala jsem ti, ať mě do krku radši bodáš, klidně si mě i škrť, jestli ti to udělá radost, ale když mi na něm vykouzlíš další úsměv, dělá to bordel a já ti ho pak nemůžu pořádně vykouřit.“

„Promiň, já se zapomněl,“ omlouval se Fellone a dál přirážel.

Verne se jen krásně usmála, jako by se nic nedělo, prohnula se v zádech a přitlačila proti přirážejícímu Fellonovi. Ležela v obrovské kaluži krve a krk se jí postupně zatahoval. Setřela z něj opalizující kousky, olízla si prsty tím zvláštně sexy způsobem, jak to uměla jen ona, a zbytek rozetřela Fellonovi po hrudníku. V kaluži pod sebou si namočila dlaně a udělala si krásné otisky na ňadrech, které rozmázla až ke klínu, což byla pro Fellona ta pomyslná poslední slastná kapka. Plácl Verne po stehně, přitáhl si ji blíž, napřímil se a bodl jí čepel mezi žebra.

„Áááách…“ vykřikla slastně Verne.

Po chvilce se odpojili. Mrkla na Fellona, který se tvářil spokojeně, jako že odvedl pořádný kus práce, a pak na břitvu, která jí trčela z hrudníku. Trošku s ní zaviglala tam a zpátky a pak se pobaveně kochala, jak z ní přerušovaně stříká krev, jako kdyby měla nově nainstalovanou fontánku.

„Symboličtěji už to nejde…“ pobaveně špitla.

Fellone udělal pár kroků zpátky a prohlížel si ji, jak leží celá vydrážděná na obří emeraldově sametové posteli se zlatými rámy, kde ornamentálně zdobené zdi lemovaly rudé závěsy ze syntetického hermelínu.

„Miluju ty tvoje zakončení Fellone, dáváš do toho vždycky tolik energie.“ Vytáhla si břitvu z hrudníku. „A zuřivosti…, myslím, žes mi dokonce zlomil i pár žeber,“ šťastně špitla Verne.

Fellone se posadil do barokně přeplácaného křesla a pozoroval, jak Verne utírá jeho břitvu.

„Líbí se mi, že na to jdeš takhle po staru. Pořádnou nerez břitvou, žádné z těch nových lejzrových udělátek, které ti okamžitě zataví ránu. Pěkně živočišně! Cítit pevný kov. Úplnej umělec!“

Fellone se v křesle sarkasticky uchechtl, ale nepobavilo ho to tak, jako by ho to pobavilo jindy.

„Co je s tebou, zlato?“ vyzvídala Verne, zatímco zadala příkaz v terminálu k vysušení a připravení postele do původně uhlazené podoby.

„Je v tom ženská, co? Já to poznám.“ Lehla si na čistě přichystanou postel a špulila se na Fellona jak Goyova Maja. Fellone ji jen mlčky pozoroval z křesla. Verne se převalila na bok a na jejích zádech se začaly kreslit secesní ornamenty, které jako mravenci pochodovaly po jejích křivkách. Postupně se měnily, až začaly mít stejný dekor jako zdobení postele.

Verne po sobě začala přejíždět rukou, a kdekoliv se dotkla, tam se obrazec zavlnil jako hladina, když do ní spadne kapka, a jednotlivé vlnky začaly ornament rozpíjet, až zbyla jen lesklá panteří kůže. Hebká a nebezpečná.

„Pojď za mnou a pověz mi, co tě trápí,“ zavrněla na Fellona.

Fellone se zvedl, vzal skalpel č. 10 z nočního stolku a lehl si k Verne, ta si lehla na břicho a Fellone jí začal kreslil skalpelem po zádech. Jen jemňoučce po povrchu. Kůže se jen lehce nařízla a hned zase zpátky začala regenerovat, takže jeho tah měl krátkou stopu, která za ním pomalu mizela. Kdekoliv se jí Fellone dotkl, začaly rašit krystalkové ornamenty, a jak po ní kroužil, tak ji vlastně svlékal z jedné textury do druhé. Verne si ráda takhle hrála. Po každém tahu vydávala spokojené zvuky. Fellone vytvářel intrikující i delikátní linie, kterými ji lehce vzrušoval, až se jí ježily jemňoučké panteří chloupky na kůži.

„Tááák, ještě trošku přitlač a pověz mi, copak tě trápí.“

„Liana Slater,“ procedil neochotně Fellone mezi zuby.

„Liana Slater…“ pomalu přemílala na jazyku Verne. „To je ta mrtvá modrá holka, cos ji před rokem sundal na hooverboardech?“

„Hm…“

„Co řešíš s mrtvou?“

„Nebyla jedna z vás?“

„Myslíš jako regenerička*****? Ách… Nemyslím si, nás na Tessyře moc není. Jsme tady v Černé laguně a prý je ještě pár holek na jižní pláni. Hlavně to, cos jí udělal, by asi už žádný regenerik nerozchodil.“

***** Regenerici resp. regeneričky jsou humanoidní rasa s genetickou mutací, která má za následek masivní regenerační schopnosti. Ty jsou natolik velké, že tyto bytosti jsou v podstatě nesmrtelné. Je tu jedna zvláštnost, tato mutace a tudíž i její výhody se týkají jen ženské části této rasy. Nestárnou a říká se, že přežívají i tisíce let. Ve většině případů jsou také obzvlášť krásné a není neobvyklé, že častokrát jsou to nejlépe placené společnice. S tradicí. Většinou si nechávají chirurgicky přesměrovat svá centra bolesti do centra rozkoše. Díky tomu se specializují na hodně zvláštní techniky uspokojení.

VAR (Vesmírná Asociace Regeneriček) se opakovaně dostává se svým sloganem „Sex and violence, the only things matters!“ na první místa všemožných celovesmírných spotřebitelských soutěží. V nejuznávanější soutěži katalogu EXITtours, která každoročně sestavuje všemožné TOP žebříčky, se VAR posledních 100 let v řadě umísťuje na prvním místě v kategorii „nejúpřímnější, nejfilozofičtější ze všech!“ Předseda soutěže jejich dlouhou a úspěšnou dráhu komentuje slovy: „Protože není nic rajcovnejšího, než když ženskou řežete břitvou po tváři a ona doopravdy vzdychá rozkoší. Ono slavné → „harder, harder!“ potom dává celkem zvláštní smysl.“

Fellone se zatvářil dotčeně. „Ale já za to plus minus nemohl. Ty useknutý ruce mohla v pohodě rozchodit. To, že propadla proudem jednoho aktivního gejzíru, který ji usmažil, jsem už ovlivnit nemohl! Prostě špatný timing…“

„Víš, miláčku Fellone, nemůžeš si každou holku, která se ti líbí, hnedka zabít. Ono by se ti totiž mohlo stát, že ti dojdou, obzvlášť tady v té hranaté díře. Plus mohl ses vykašlat na závod a vrátit se pro ni.“

„Ale vždyť já se vrátil…“

„To, že ses přijel po závodě ujistit, že je mrtvá, a ještě ji střelil 4x do hlavy, mi nepřijde jako největší gentlemanský gesto.“

„Jen 3x…“ Fellone chtěl protestovat a vyvracet, že se mu Liana nelíbila, ale věděl, že ho Verne moc dobře odhadla.

„No jo, máš pravdu, ale zase na druhou stranu mrtvý holky nikdy neřeknou ne,“ a šibalsky mrkl na Verne.

„Fellone Fellone,“ pobaveně ho kárala Verne. „Ty prasáku jeden. Ty tvoje vtípky vůbec nejsou hezký, ale vždycky mě celou dostanou.“ Verne se převalila, celá její kůže se jakoby rozohnila jako láva a ona začala netrpělivě laskat Fellona.

„Pověz mi něco o sobě Verne, jak jsi přišla k téhle nádherné kůži?“

„Babička byla dobrá kůže a děda byl kožešník.“

„Rodinné dědictví?“

„Ale vždyť víš, že novou kůži ti udělaj skoro na každé druhé benzince.“

„Mě neoblafneš, Verne, takováhle kůže se nedělá jen tak na potkání. Sám jsem takovou hledal celkem dlouho a marně.“

„Ale blázínku, to bys nepřežil,“ usmála se sladce Verne na Fellona, který se lehce nesouhlasně zašklebil, ale neřekl nic a čekal, co z ní vypadne.

„Žila byla jedna reklamní agentura. Úspěšná a inovativní, vždycky přišla s něčím, co nakonec všichni chtěli, a ona si toho byla dobře vědoma. Jednou tamního koumavého podivína napadlo, že přece technologie jsou už celkem daleko a že by mohli aplikovat reklamu na všechny v podobě hologramu zabudovaného v kůži. Všem se nápad strašně líbil, a tak na tom začali makat. Jejich vynález byl s velkým očekáváním… očekáván. Vývoj byl pekelně náročný a začal se protahovat. Tamní koumák věděl, co dělá, ale potřeboval více času. Říkal, že to potřebuje ještě testování a že je třeba to odložit. Ale znáš to, byly v tom velký prachy a hlavouni si řekli, že to je „zralé“, a aby jim koumák nedělal problémy, tak ho vyrazili a vydali to bez něj.

Během noci se z toho stala senzace a novinku během prvního týdne implantovali milionům zákazníků, kteří si slibovali provize z nové reklamní plochy, kterou jejich tělo teď představovalo. Prachy se hrnuly, všichni byli nadšení, akorát čtvrt roku potom začaly problémy. Lidi začali umírat. A celkem slušně bolestivě. Některým se rozpustila celá kůže, jiným začala hnisat a v důsledku toho uhnívat, až se nakonec celé jejich tělo udusilo a zhroutilo.

Hlavouni reklamky nevěděli, co se děje, ale v důsledku jejich vynálezu zemřelo asi 10 milionů lidí a další měli doživotní následky v podobě znetvoření, případně různých výrůstků po těle, které si přehrávaly, co chtěly. Takový MTV Zvoník u matky boží.

Kdysi nepřekonatelná reklamka, která vévodila většině sektorů známého vesmíru, se během noci zhroutila a skončila. Nikdo nevěděl, co se stalo. Až na našeho koumáka.

Ten, opatrný to vědátor, celou tu dobu podvědomě tušil, že mu budou chtít jeho nápad ukrást, a proto si instinktivně pro sebe nechal jeden malinkatý detail. Nano-holografické destičky nemůžete implantovat do živé kůže, protože to prostě nevydrží, pro tělo to bude neuvěřitelný šok. Přece jen, kůže je největší náš orgán a takový zásah se musí dělat „postupně“. Musí se implantovat do syntetické kůže, která právě to „postupně“ zařídí a bude prorůstat původní kůží, která s ní splyne.

Jenže tohle byl ten problém, který koumák potřeboval dořešit.Věděl, že lidi nebudou platit šílené prachy a pak rok dva čekat, než jim to naroste. Muselo to fungovat hned. Jediné řešení se ukazovalo stáhnout originální kůži a potom na ni dát syntetickou.

Nicméně, mělo to dva háčky - první, že to pekelně bolelo, respektive tak, až většina zařvala. Druhý, když už to někdo přežil, tak si musel dlouho zvykat na syntetickou kůži, kterou ve výsledku nemusel dobře snášet, a nakonec třetí, pěstování kůže geneticky shodné s kůží dárce bylo zbytečně drahé.

Hlavouni reklamky byli však svině a shodili to všechno na koumáka. Odsunuli ho za trest do exilu na polorozbořenou a zavšivenou základnu na ještě zavšivenější opuštěné planetě, kde se těžily a následně vyráběly exotické kachličky do koupelen. Všichni, co tam byli, tam byli za trest.

Koumák tam byl ze všech nejchytřejší a tak nějak přirozeně se rozkřiklo, že mu krev nevadí a s lecčím si poradí. Časem se to zaběhlo a ten týpek si v tom rozbořeném humusu udělal hodně alternativní laboratoř, kde prováděl všemožné experimentální postupy, které jinde byly zakázané. Měl výsledky jako nikdo jiný. Transplantace, plastiky, kompletní morfologické změny. Chtěli jste se stát slono-dlakem? Přidat si nějakou končetinu navíc? Nežral vám pes? Všechno si to dával levou zadní.

Za svůj život vymyslel postupů jako nikdo jiný a většina se teď úplně běžně používá. Skoro nikdo neví, že je všechny vymyslel on. Málokdo věděl, jak se jmenoval, všude byl znám pouze jako Pavlof. Měl jsi nějaký problém? Reflexivně ti vytanulo v hlavě jeho jméno… Zvláštní.

Tam na té planetě, v tom svém sklípku se Pavlof dozvěděl o jedné zajímavé rase. Šlo o regeneričky. Zrovna mu jedna přistála na stole s dírou v břichu. To nebyl problém, piráty tu měl každou chvíli, problém byl, že při přestřelce byla zasažena krtkem******, a jakmile se objevila díra, kterou by se dal vytáhnout, tak se všechno začalo zatahovat, takže krtek zase udělal paseku někde jinde. Pavlof se s tímhle ještě nesetkal. Ale věděl, že pokud něco neudělá, bude po ní, a tudíž i po jeho zatím jediné možnosti promluvit si s někým, kdo má regenerační schopnosti. Celou tu absurdní situaci ještě doplňovalo to, že pirátka se nesvíjela bolestí, ale naopak slastí.

****** Krtek je druh organického střeliva, které je vyvinuté tak, aby opravdu zabilo cokoliv živé. Je to malá střela, která po vniknutí do těla ožije a okamžitě začne žrát všechno uvnitř zasaženého, a aby toho nebylo málo, pomalu se zvětšuje, takže je to taková časovaná bomba, která vás semele. A kdybyste to ještě chtěli náhodou přežít, tak vás postupně roztrhá. Tenhle výmysl byl jako stvořený pro zabíjení regeneriček a jim podobným, kterých se jinak opravdu velice těžko zbavovalo.

Musel jednat a hned. Musím to zpomalit! Dal regeneričku do kryokapsle a během mžiku z ní byla kostka ledu. Krtek nezrmzl úplně, ale pohyboval se natolik pomalu, že Pavlof mohl regeneričku navrtat důlním laserem, kterým jí vyřízl menší cihličku jejího těla a z té krtka vytáhl. Cihličku poté vrátil zpátky. Jakmile regeneričku rozmrazil, vše se dalo zase dohromady.

Pavlof byl naprosto ohromen regeneračními schopnostmi té pirátky, vzpomněl si na dlouho zapomenutý projekt holografické kůže. Ve zkratce jí o něm řekl a ona, vděčná mu za záchranu života, při níž zažila přibližně tolik orgasmů, kolik jich nedosáhne ani celá Mezigalaktická Asociace Nymfomek (MAN) za celý rok, souhlasila. Pavlof se opět dostal na začátek, tentokrát byla situace jiná, věděl, že lepší šanci mít už nebude. Chtěl to udělat pořádně. Dokonale.

Práce trvala dlouho, ale šlo jim to spolu a časem se dali dohromady. Byl precizní a pořád něco vylepšoval. Zdokonalil syntetickou kůži tak, aby si mohla pouhým pomyšlením upravovat povrch své kůže. Od sametově jemňoučké po kamenitě drsnou s pancířovou pevností. Holografické destičky spolupracovaly s nervovým systémem, tudíž mohla kopírovat, cokoliv se jí zachtělo. V kombinaci s jejími regeneračními schopnostmi to bylo neuvěřitelné dílo. Dokonalé na první pokus. Pavlof byl spokojený, dosáhl svého snu.

Pirátka vycítila, že tohle by mohla být jejich příležitost udělat díru do světa, a proto Pavlofa přesvědčila, aby svůj postup podrobně zaznamenal. Pirátka začala shánět další klienty, Pavlof aplikoval holo-kůži. Po své smrti vše odkázal své pirátce, která zjistila, že pro všechny ostatní vypustil povrchové optimalizace a úpravy. Takže ona se svou holo-kůží je naprosto unikátní a jedinečná. Z popisku zjistila, že se bál, aby se jí nic nestalo v případě, že tu nebude a ji by náhodou chtěl zase někdo trefit krtkem. Už od prvního okamžiku se o ni bál. Trouba jeden. Pirátka vše schovala a od té doby už nové holo-kůže nejsou. To vše se stalo více než před 450 lety.“

Verne melancholicky dokončila svůj vyčerpávající příběh a zamáčkla slzu.

„Takže jsi chodící body-artovej banner?“ zeptal se Fellone.

„No, oční stíny vydrží méně než jeden sex, takže to byla jasná volba.“

„Jak jsi, prosím tě, skončila tady?“

„Byla jsem zlá holka, chceš mi naplácat?“

„Ne, musím se jít ostříhat, pirátko jedna.“

„Fellone, vždyť jsi holohlavej…“

~ ~ ~

￼

Fellone vstoupil do kadeřnictví, které, kdyby si o sobě něco myslelo, rozhodně by si nemyslelo, že je kadeřnictví. Řeklo by si, že je spíše kovárna nebo vikingská půjčovna zbraní. Vlastně kadeřnictví by bylo úplně přesvědčené, že vikingská půjčovna zbraní by přesně takhle chtěla vypadat, kdyby si mohla vybírat.

Při průchodu dveřmi zacinkal zvon na fuňoše. U obsluhy, která byla ověšena kožešinami, stálo obří růžové chlupaté stvoření, které zrovna nějakému týpkovi doholovalo kotlety. Otočilo se a při pohledu na Fellona se úplně rozzářilo. Ten týpek na křesle naopak při pohledu na Fellona zbledl, že by se v něm krve nedořezal.

„Nažďár Fe…, teda, tě fjord Fellone!“ zahučelo až skoro zakřičelo huňaté stvoření. Fellone pokynul. Týpek na křesle omdlel.

„Zase mi děsíš zákazníky!“

„Hectore, ty stará chlupatá pornografie, vždyť víš, že za to nemůžu.“

„Kolikrát jsem ti říkal, že se máš objednat dopředu, ať se můžu věnovat jen tobě, válečníku?“

„Víš, jak to je, člověk si nevybere. Když to přijde, tak prostě víš, že potřebuješ nový účes.“

Hector si vzdychl: „U Odina, pravdu díš,“ posunul si obří rohatou helmici na hlavě, chytl chlápkovu bezvládnou hlavu a začal mu štětkou ze špičky hrožího******* klu patlat bradu pěnou na holení. Fellone si sedl na křeslo vedle něj a začal se pomalinku točit a přitom si prohlížel interiér salonu.

******* Hrož, nebo také mroch, je taková hříčka přírody. Aby grotesknost onoho zvířete byla dokonána, tak i jazykově není úplně jasné, jak to vlastně je. Představte si, že dáte dohromady hrocha s mrožem, nebo mrože s hrochem? Buď vznikne mroch, nebo hrož. Když ho uvidíte, smát se budete tak či onak.

Byl zrovna pohledem u asi třicáté válečné sekery, která byla zavěšena kolem zrcadla, když Hector dopatlal týpka a nechal ho tak sedět, s bradou celou od pěny.

„Drožďák? Domácí. Skromně si myslím, že dokonce jedinej pořádnej v Laguně. Co ty víš, možná i na Tessyře.“

Fellone přikývl. Hector se odkolébal k baru, který měl vzadu. Vytáhl velký tuplák z tessyrského rohatce a načepoval do něj drožďák z pípy. Než ho donesl Fellonovi, potřel marinádou něco, co z dálky vypadalo jako kombinace divokého kance a obyčejné krysy a co zrovna rožnil v krbu.

„Kančí krysu********?“

******** Kančí krysy jsou ve své podstatě přerostlé krysy velikosti kance. Je jich všude dost a přežijí i v radioaktivním prostředí.

Fellone chvilku váhal, ale nakonec přikývl. Hector mu přinesl drožďák a odkolébal se k jednomu ze zrcadel, kde vzal obří sekeru s nápisem „BEZBOLESTNÁ“, která byla asi tak 3x větší než celá kančí krysa. Odsekl jedno přibližně dvoukilové stehno a dal ho Fellonovi, jako kdyby to měla být jednohubka. Fellone upil trochu drožďáku a už se chtěl zakousnout, ale Hector ho ještě zastavil: „Do Thorova kladiva, já bych úplně zapomněl!“

Fellone čekal, v jedné ruce tuplák v druhé stehno. Hector přeběhl salon a na obřím obstarožním gramci pustil desku. Fellone asi nikdy v životě gramofon neviděl, protože jen beze slova koukal na Hectorovo divné počínání. Deska hezky zapraskala a Hector spokojeně mrkl na Fellona: „K hostině každého válečníka patří správná hudba!“ olízl si ruce ještě pořád umaštěné od kančí krysy a za rytmu „V síni horského krále“ Edvarda Griega začal holit týpka, který byl pořád v bezvědomí.

Fellone koukal jak u vytržení. Za prvé, hudbu tohohle ražení ještě neslyšel a rozhodně žádnou hudbu nikdy neslyšel z žádného nosiče. Natož aby to byl analog.

„Hectore, co to do prdele je?“

Rytmus začínal nabírat na obrátkách a Hector spolu s tím zrychloval tempo holení.

„Háhá, koukáš, co!?“ Týpek už nejen že měl oholenou celou bradu, ale Hector se tak rozšoupl, že mu sjel i celou hlavu. Tempo sílilo, Hector kolem týpka poskakoval jak při nějakém válečném rituálu a doslova běsnil. Fellone jen koukal a nebyl s to cokoliv udělat, natož aby u toho jedl. Měl pocit, že realita se pohnula divným směrem. Oheň v krbu zesílil, až plameny šlehaly ven a olizovaly okolní kachle. Celý salon se zvětšil a světýlka tančila po stěnách a odrážela se v zrcadlech po celém salonu. Fellone by přísahal na cokoliv, že dokonce i světlo zvenku pohaslo. Vypadalo to, že Hector zešílel v plné síle. Poskakoval nad týpkem, který se díky hluku probral. Celkem rychle si začal uvědomovat, co se děje, a začal ječet strachy. A kdo by se mu divil, Hector kolem něj tančil s břitvou velikosti průměrné mačety a pořád mu šmikal hlavu. Týpek se viděl v zrcadle a jeho zděšení dosáhlo limitní hranice. Najednou hudba ustala a Hector v ten samý moment zařval: „UTROLIG********!“ a týpek znova omdlel.

******** utrolig = úchvatné (norsky)

Hector se podíval celý rozjitřený na Fellona a se šíleným výrazem ve tváři s obří helmou na hlavě, břitvou v ruce a, nevím sice odkud vzal to kladivo, ale taky s kladivem na zabíjení draků na Fellona houkl: „Tvarůžky?!“

Fellone jen polkl na prázdno, řachl do sebe půlku tupláku drožďáku a s přesvědčením, že ať je to cokoliv, nemůže už to být horší než to, co se tu teď odehrálo, přikývl.

Hector vytáhl černou truhlici, z ní další a z ní další, z které při otevření vytryskl nehorázný smrad. „Ááá, uzrálé,“ vydatně nasál aroma a jeho růžová srst ještě trošku více zrůžověla.

Fellonovi bylo slušně blujno, ale než se k něčemu zmohl, Hector ukrojil kousek slizkého tvargle, a aniž by se Fellona na cokoliv ptal, nacpal mu ho do pusy. Fellone měl pocit, že všechny jeho implantáty, elektronika a jiné obvodové systémy v jeden moment selžou, ale jakmile se zakousl, zjistil, že nic lepšího v životě neměl. Celé to spolkl, zapil drožďákem, zacvakl to stehnem z kančí krysy a solidně si odříhl.

Hector ho poplácal po zádech tak, jak náčelníci poplácávají své nejudatnější bojovníky, a vrátil se k týpkovi v bezvědomí. Vytáhl ze zásuvky globín a s prachovkou mu začal leštit jeho novou plešku.

„Je to vůbec legální?“ zeptal se po chvilce Fellone Hectora.

„Co tě nemá, někde to dokonce žerou i na snídani,“ uchechtl se Hector. „A i kdyby nebylo, tak tady je to jedno. Tu nikdo nic neví ani neslyší.“

Fellone souhlasně přikývl a navázal: „To je taky důvod, proč jsem se stavil. Chtěl jsem si něco ověřit.“

„No tak to běž za notářem, já tady jen stříhám,“ pobaveně to komentoval Hector.

„Liana Slater.“

„Liana…“ Hector chvilku převaloval myšlenky a pak pokračoval, „ta modrá valkýra?“

„Jo.“

„No, slyšel jsem, že potom vašem posledním skotačení to nějak záhadně přežila a dala se do kupy u nějakého děduly. Myslíš, že bude nasraná?“

„Nevím.“

„No, jestli jo, řekl bych, že máš problém.“

„Já žádný problém nemám!“ vysoptil okamžitě Fellone.

„Oj, šetři kladiva na správnou bitvu, bojovníku!“ hukl na něj Hector. „A jestli přežila, co přežila, tak příště by ses měl více snažit. Ukaž jí ten svůj Bifrost! Ona to pochopí.“

„Co?“

„Je mi jasné, že bys chtěl brázdit tu její Valhalu.“

„Kurva, Hectore, tady mi jde o kejhák.“

„Ale hovno, chceš si jen vrznout. A to ti jako náčelník schvaluju.“ Otočil se do poličky a týpkovi na židli nasadil paruku, která fungovala na principu Van der Waalsových sil, takže ji měl jakoby na suchý zip.

„Guláš?“

Fellone přikývl. „Na to, jak jsi mizerný holič, jseš fakt dobrej kuchař. Proč radši neděláš něco se žrádlem?“

„Proč myslíš, že jsem na Tessyře?“

„Tvé účesy ohrožovaly veřejnost?“ uchechtl se sarkasticky Fellone.

„Jednou mi utekl nákyp a vyhladil celou planetu. Což by nebylo zase tak strašné, ale já blbec použil kvantový skok, abych ho zredukoval a rozmělnil do jiných míst. No, místo toho se geometrickou řadou ještě zvětšil. Čímž přehopl na nejbližší měsíce. Naneštěstí ten planetární systém byl jeden z mladších, bylo tam plno nevyčerpaných molekulárních oblaků, které se ještě pořád smršťovaly. Nákyp jim dodal hmoty, zvětšila se jejich gravitace a urychlilo se jejich smršťování a díky úplně špatně načasované explozi blízké supernovy spektrální třídy B to celé řachlo. Tím se to celé speklo, k tomu zionizoval okolní plyn a z toho vznikla mlhovina Buchta, která vypadá jako spálený polyester, dnes spíše známá pod přezdívkou „Smrtící Šáteček.

Povím ti, krásný pohled, modrá záře. Cech kvantových kuchařů neocenil moji snahu a obvinil mě ze zničení jednoho planetárního systému, dvou středně vyvinutých civilizací a nedodržení hygienických podmínek z příručky o meziplanetárním pečení nákypů. Hajzli mi odebrali licenci kvantového kuchaře. Což byl úplně první zaznamenaný případ, a tak jsem se uchýlil do exilu sem.

Vařím si pro sebe tak, aby na mě nepřišli, a jinak se věnuju dealování informací. No, kde jinde než u kadeřníka se všichni vybavují tak, že se dozvíš všechno, aniž bys to z nich musel páčit? Mám svoje žrádlo a sekery. To mi stačí.“

Hector pomalu promíchával guláš v kotlíku a zasněným pohledem věštce budoucnosti se do něj upřeně díval.

„Kolik knedlů?“

„Stačí tři.“

Nandal mu jich šest a zalil to hutným gulášem. „Víš, jak poznáš správnej guláš? Správnej guláš je stejnej jako správnej válečník. Když do něj zabodneš vidličku, tak stojí.“ Zabodl mu do něj vidličku a ta se ani nehla.

Hector se natáhl pro tetovací jehlu. Předklonil týpka, opřel ho hlavou o stolek a odhrnul mu límec. Přisedl k němu a začal mu vytetovávat od půlky zad přes temeno až po hlavu velký strom.

„Yggdrasil se mi vždycky líbil. To spojení různých světů pomocí stromku mi však pořád vrtá hlavou, jak to ksakru zalívali?“

„Ty, Hectore, co to je na té stěně vedle toho velkého palcátu?“

„Ále, to nic není, to už je dávno, ještě jak jsem oficiálně kuchtil.“

„Vypadá to jako pohár za koláč.“

„Skoros to trefil, je to cena za obrácení levitujících palačinek. No, netvař se, ono to není jen tak, to je musíš prvně přemluvit, aby samy chtěly.“

Týpek na židli přišel k sobě a zděšeně si prohlížel svoje nové pačo. To ho zhrozilo ještě více, až z toho začal koktat. „Já já já chtěl je-je-jen zarovnat! To toto ne toto, to nene nemůžete! Okamžitě to spravte!“ začal ze sebe chrlit, ale jak se zadrhával, tak ho to všechno ještě více rozčílilo.

Hector si jen spokojeně prohlížel svou práci a Fellone se škodolibě usmíval v rohu.

„Já já si budu stěžovat!!! Ta-ta-takhle se nesmíte chovat k zá-zá-zákazníkovi. A a a ještě tady po-po-podáváte jídlo! Víte vy k-k-kdo já jsem! Já jsem bývalý šéf-inspektor severo-plošní tessyrské hygienické stani…“

Řach!

V dozvuku monstrózního zadunění se pan bývalý šéf-inspektor rozprskl po celém krámě, protože na něm přistálo asi půltunové pneumatické a na 110 % vikingské válečné kladivo.

„Do prdele, Hectore, co to kurva?!“ Fellone okamžitě zareagoval, vyhodil misku guláše do vzduchu a, ještě než dopadla, rychleji než bleskurychle vytasil svoji odlehčenou bouchačku Vraždomat 5000********.

******** Původní série vraždomatických bouchaček vznikla z důvodu politicko-převratových tlaků z rozvojových sektorů vesmíru. První vraždomatická bouchačka - iVraždomat - byla sestrojena, aby byla elegantní a kladla důraz na jednoduchost. Vyvedla se ve dvou variantách, základní, která měla ve výbavě jednu spoušť (kapacitní multidotykový proužek) a tři další čudlíky:

1. nezabít,

2. zabít,

3. zabít a zabít znovu.

Ve verzi PRO měla integrovanou GPSku, měřič kalorií a foťák, nicméně neměla pro ně žádné ovládací prvky ani ukazatele. Bouchačka to byla striktně bio, takže fungovala na fázové výboje, kdy nebylo potřeba ji fyzicky doplňovat, ale stačilo ji nechat chvilku na slunku a bylo nabito.

Byl to náramný hit, všichni, co měli sklony k přežvýkavosti nebo k nošení hodně širokých brýlí, si je kupovali, i když zrovna žili v sektoru, kam nikdy nedopadaly žádné sluneční paprsky. V naprostém uchycení na výsluní tomu zabránil jeden incident, kdy na ne zcela respektovaném a vyprahlém kusu velice nudné planety, kde bylo horko těžko co do huby, se v rámci pravidelných, nicméně o to méně důležitých střetů o moc mezi původními obyvateli znenadání objevila rebelizující tlupa cca 12 opic. Ta vyzbrojena 1+2 zdarma vraždomatickou pistolí (objednanou z e-shopu, který se primárně zabýval kojeneckou stravou), udělala velice nečekaný puč a podrobila si celou tamější civilizaci. Původní obyvatelé to komentovali slovy: „To jsme vopravdu nečekali.“

Po této aféře se vraždomaty přestaly vyrábět, ale jejich jednoduchost zaručovala, že se užívaly ještě hodně dlouho potom. Proto se zažil výraz Vraždomat pro všechny fázové bouchačky, které se později začaly vyrábět, aniž by měly cokoliv společného s původním konceptem.

Hector se jen napřímil a vyrovnaným hlasem vysvětlil: „Dobrý hygienik, mrtvý hygienik.“

Po chvíli, kdy sem tam do toho ticha ze zdi čvachtl zbytek bývalého šéf-inspektora, Fellone jen rezignovaně pokrčil rameny a dodal: „Ok ok, příště se už objednám…“

~ ~ ~

Tvrdit o tessyrských závodech, že jsou ilegální, je asi stejně platné jako tvrdit, že dabručtí vzdušní šneci nelítají, protože nemají křídla. Ale když už nějakého dabruckého šneka uvidíte, tak jen tiše koukáte a přemýšlíte, jak se taková monstrózní hromada slizu vůbec může odlepit od země. Natož aby je ještě tamní obyvatelé používali místo dopravních prostředků.

Tessyrské závody jsou ve své podstatě tiše trpěnou „národní“ kulturní památkou. Je sice pravda, že pokaždé mnoho účastníků zařve, ale o to více jsou cenění ti, kteří přežijí a účastní se znova. Je taky pravda, že i mnoho „civilistů“ zařve, ale o to více jsou ceněni ti, kteří se prostě neserou do cesty.

V mezidobí konání nejprestižnějšího (rozuměj nejnebezpečnějšího) ze všech jednoduše nazvaného Konečná se konají menší či větší závody, díky kterým si závodníci ověřují, jak na tom jsou oproti ostatním. Nicméně to je vše, žádné kvalifikace, žádné průběžné body. Prostě Konečná. Jedeš, nebo tuhneš.

Aby toho nebylo málo, „pořadatelé“ Konečné každý ročník mění trasu způsobem, jenž zaručuje, že jen nejlépe připravený přežije. Není to žádný okruh, má to začátek a konec - čistý běh o život. Tohle také zaručuje, že se v tom točí hodně slušný prachy. Pověst Konečné je věhlasná a sjíždí se sem závodníci z celé Tessyry.

Pár dní před začátkem závodu se kus za Černou Lagunou rozrůstá základní tábor a startoviště celé podívané. Lidi jsou už naučeni. Na startu jsou davy, ale v průběhu závodu moc fanoušků nepotkáte. Všechno je zaznamenáváno přes autonomní kamery a různé zaznamenávací drony, které jsou rozeseté po celé trase. Krom davů čučilů jsou tu samozřejmě také závodníci a jejich týmy techniků, agentů, přidržtašek a ostatních leštičů, kteří dělají odhady, průzkumy, kradou technologie a snaží se podrývat morálku konkurenci. Takové klasické rodinné prostředí.

Už od kraje celého toho divadla lze zpozorovat plno levitujících info displejů a různých pochodujících holo-projekcí, které si to samy mašírují, kam se jim zachce, a upozorňují příchozí na závodníky, na sázky a samozřejmě na všechny možné varianty klobásy a piva, které u takovýchto akcí nesmí chybět.

Kdysi komorní zábava složená jen ze závodníků a nějaké té rošťandy s upnutýma šortkama, která to odstartovala, se s dnešními rozměry nedá srovnávat. Naštěstí aspoň ti závodníci zůstali stejní. Všichni si jdou po krku.

Fellone zrovna dorazil do provizorně vybudovaných průhledných „garáží“. Zdi na první pohled měly barvu i konzistenci bublin z bublifuku, celé ve tvarech pláství včelích úlů, ale při bližším zkoumání zjistíte, že to, na co koukáte, je vlastně jakýsi divný nafukovací druh fólie, která byla zábranou proti mikroskopickému prachu a písku, který byl na vyprahlé Planině západně od Černé Laguny všude a dostal se do každé díry.

„Ten zatracený písek se dostane do každé díry. Aji tam, kam to nejde!“ podrážděně pokývla Fellonovi barmanka Ronda z Olověného Zelí, která měla na svém upnutém tílku velký nápis „TITS!“ a pod ním napsáno „THIS IS THE SHIT!“, a otráveně koukla na Fellona a pokračovala ke svým technikům.

„Hm… kočičko, já ti to milerád pročistím,“ ozval se chlípně jeden rozpustilejší závodník, který ji chtěl plácnout po zadku, jakmile kolem něho projde. Sotva to zkusil, elegantně ucukla a od pasu vytáhla vystřelovací šroubovák, kterým mu probodla ruku. Lehce se otočila, poslala mu pusu, že nemá zač, a pokračovala jakoby nic. Všichni čumilové okolo se rozchechtali a všechno pokračovalo v naprostém pořádku zase dál.

Fellone se taky pobaveně uchechtl a vydal se ke shluku známých, kteří postávali vedle Timofeyovy kóje, která byla vedle levitujícího holo-displeje, na kterém byl seznam závodníků a každou chvilku problikl jednoduchý profil každého z nich. Měli z toho náramnou bžundu. Vždycky když se někdo objevil, tak si z něho dělali prdel a všichni všechny parodovali.

„Haha, no ty vole, to není možný! Tenhle ještě žije?“ chechtal se Timofey, až se za břicho popadal. A všichni výbuch smíchu.

„To je ten,“ nemohl si vzpomenout Tollens, „kozotýpek!“ vypadlo z Ponense rychle.

„Jo jo,“ chechtal se Timofey a pokračoval, „vzpomínáte, jak si přivezl tu spící kozu a že prý vyhraje, protože přišel na úžasný způsob částicového nabití, že z těch nebohejch koz dokáže vymačkat co nejvíce šťávy? To sám řekl, vymačkat z koz co nejvíc šťávy, hahaha. No, a my na to, hej kámo, ale ta tvoje koza je mrtvá. On, že né, že tahle jeho koza je speciální, že umí hibernovat! Hahaha, a potom,“ lapal po dechu Timefey, „a potom na startu zjistil, že je fakt mrtvá, protože ji ozářil tak, že jí opadaly všechny chlupy a ona z toho šoku zdechla. Hahaha uuuu. Kozenko moja, cos mi to udělala? Ten jeho výraz! Aaaa!“

Na obrazovce se objevila malá Mošuko s drsným výrazem. Všichni jen uznale zahučeli a Timofey se ozval jemňoučkým dětským hláskem: „Maminko, ale já už nechci být princezna, od teďka chci být kyborg!“

Blik, a byl tam malý golemovitý týpek, byl z nějakého druhu žilnatého kamene. Tollens jen hromotlucky zahučel: „Až budu velký, budu zeměměřič.“

Blik, hranatý ryboidní frajer s pirátskou čepkou.

„Být matka není žádná sranda, řekl mořský koníček,“ ozvalo se z davu, který se předháněl a předváděl.

Blik, nějaký prkenně vyhlížející týpek v zimních brýlích a Billy Gibbons jen stroze zahlásil: „Chci jít na vodní lyže, ale ještě jsem nenašel správný rybník z kopce, ať to pořádně jede.“

Blik, a všichni ztichli a pomalu se otočili na Fellona. Na obrazovce se objevila Liana Slater. Fellona to začínalo štvát. Byla tam rivalita a bylo tam jiskření, on vyhrál a ona s největší pravděpodobností neřekla své poslední slovo, i když se snažil, aby tomu bylo naopak. Proč z toho všichni dělají takovou kovbojku?

Než však stačil zareagovat, ticho prolomil smyslný, hlubší a ostrý hlas zezadu: „Kde mám berle?! Nemel, dyť nemáš ruky!“

Všichni zvedli pohled a Fellone se otočil.

„Ne? Tenhle vám neseděl? Moc brzo?“ prohodila usměvavě, odlehčeně, ale ždibec provokativně Liana Slater.

Ticho by se dalo krájet, a kdyby napětí mohlo něco prohlásit, asi by trpělivě čekalo, protože jakýkoliv náznak naznačení by všudypřítomné pnutí vyšponoval do okamžité termonukleární války. Po momentu, který trval věčně a trapná chvilka by ho nazvala „nemístným“, to jeden slabší technik nevydržel, trefil ho šlak a sesul se na zem.

„Jak tak vidím tu vaši párty tady, zdá se mi, že je tu poněkud mrtvo,“ suše dodala do davu Liana, koukajíc přitom na mrtvého technika. „A já se bála, že mě nepozvete.“

Nevšímavě minula Fellona, dav se mlčky rozestoupil a Liana mrkla na info-board. „Haha, no to není možný! Tenhle ještě žije? Jak se to jen…“

„Kozotýpek,“ vypadlo potichu z Ponense.

„Kozotýpek! Hahaha. Kozenko moja, cos mi to udělala? Ten jeho výraz! Aaaa!“ smála se nakažlivě Liana.

Zařinčení spadané bedny nářadí všechny otočilo. Stál tam ten satyrovitý kozotýpek s ohromně rozhořčeným výrazem a zamečel: „A uměla hibernovat, meeek!“ Otočil se a naštvaně odfuněl. Všichni vybuchli smíchem.

Na info-boardu se obejvil kudlankovitý týpek Rufus a Timofey napodobil jeho podivný postoj a mrtvolně zahlásil: „I hmyz má pochvu!“

A celá ta hitparáda absurdnosti pokračovala, jako by se vůbec nic nestalo. Smály se dokonce i elektronické popisky jednotlivých garážových kójí. Uklízecí droni už i odtáhli toho mrtvého technika a všechno se tvářilo v pořádku. Fellonovi tu však něco nehrálo. Nechtěl se nechat obalamutit pár vtípkama. Ona si tu napochoduje, jako by byla královnou všech místních moří********, jeho ignoruje a všichni kolem okamžitě skáčou, jak zapíská?!

******** na Tessyře zatím nikdo žádné moře neobjevil.

Nene, něco tu nehraje. Za prvé, je divné, že je vůbec živá. Za druhé, je to ona, nebo to není ona? Vypadá skoro jako ona, teda samozřejmě až na ty úpravy, ty hrozivé chladně metalizující mechanické ruce s obřími dlaněmi v poměru k štíhlým proporcím lehce přes 2 m vysokého těla. Ty organicko-digitální spoje propojené s páteří a nervovými zakončeními vedenými přes pravé rameno. Ty její zrzavé, očima neuchopitelné, chapadlovité vlasy, které sem tam prozařuje nějaké probliknutí, jako by některé z nich byly optické kabely, možná to jsou optické kabely, ale vypadají jako ty její zatracené chapadlovité vlasy. Sakra, tohle všechno ji dělá snad ještě více sexy než předtím, a bůhví co má pod tou svojí upnutou kombinézkou. To nebude ona. Na druhou stranu, okamžitě si všechny omotala okolo prstu, tak jak to dělala vždycky jen ona. A mě provokativně přehlíží?

Fellone pomyšlením spustil senzory pro kompletní sken, od DNA až po velikost spodního prádla a stejně jako pokaždé i tentokrát mu to u ní nahlásilo error skoro v každé druhé položce. Až na to spodní prádlo. „Ok, tak aspoň tohle zůstává při starém.“

V momentě, kdy mu před očima vyběhla všechna možná upozornění, uvědomil si, že se na něj nepřímo, ale na chvilku podívala, a možná dokonce i mrkla těma svýma modro-azurově-smaragdově plápolajícíma očima s tlumeně ohnivě karmínovým středem.

„Děvka, je to ona!“

Než stačil jakkoliv pomyslet na cokoliv jiného, na info-boardu se červeným písmem rozzářilo varování, které oznamovalo, že do závodu zbývá hodina a všichni by měli dodělat, co dělají, a jít na start. Dav se začal rozcházet do svých kójí a technici jednotlivých závodníků začali hystericky pobíhat sem a tam. Najednou zde byl takový šrumec, že Fellone ztratil Lianu z očí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tessyra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.