John M. Gottman a Nan Silverová

SEDM PRINCIPŮ SPOKOJENÉHO MANŽELSTVÍ

Praktický průvodce fungováním dlouhodobých vztahů

Copyright © 1999, 2015 by John Gottman, Ph.D. and Nan Silver. All rights reserved.

Podle anglického originálu The Seven Principles for Making Marriage Work: A practical guide from the country’s foremost relationship expert vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2015. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Marek Procházka, David Krásenský

Odborná spolupráce Petr Koch, Lucie Němcová, Silvia Kajanová

Odpovědná redaktorka Andrea Brázdová

Redakční spolupráce Tomáš Baránek

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Obálka Alex Gutrai

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-sedm-principu-spokojeneho-manzelstvi]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na nelibisemi@melvil.cz]

Sdílejte s hashtagem #sedmprincipu

© Jan Melvil Publishing, 2015

ISBN 978-80-87270-27-1

Mým úžasným a báječným holkám Julii a Moriah Gottmanovým.

J. G.

Památce mých oddaných rodičů Blanche a Murray Silverovým a jejich šedesátiletého manželství.

N. S.

PODĚKOVÁNÍ

Ze všeho nejvíc musím poděkovat několika tisícům odvážných párů, které se dobrovolně podrobily výzkumu a přispěly tak mému poznání. Jejich ochota odhalit i ty nejsoukromější aspekty osobního života mi otevřela do té doby zavřené dveře na cestě k sepsání Sedmi principů spokojeného manželství.

Kniha je založena na průběžném výzkumu, který trvale podporuje americký Národní institut pro duševní zdraví (National Institute of Mental Health), oddělení Výzkumu behaviorálních věd (Behavioral Science Research Branch). Velkou pomoc a trpělivé rady mi zde poskytly především Molly Oliveriová, Della Hahnová a Joy Schulterbrandtová.

Nezbytným základem pro vznik knihy byla také široká spolupráce s mnoha lidmi, která je pro mne velkou životní radostí. Mezi nimi je nejdůležitější vynikající, osmatřicet let trvající spolupráce s profesorem Robertem Levensonem z Kalifornské univerzity v Berkeley, s nímž mne pojí hluboké přátelství a společný smysl pro humor. Stejně tak důležitá je pro mne spolupráce s Neilem Jacobsonem z Univerzity ve Washingtonu a s Laurou Carstensenovou ze Stanfordovy univerzity.

Bohatě k tématu přispěla také práce v mé laboratoři a v Gottman Institute, za kterou stojí především Etana a Alan Kunovsky a David Penner.

Moje žena Dr. Julie Schwartzová-Gottmanová mi přináší obrovskou lásku, báječné přátelství, motivaci, intelektuální spiklenectví, podporu a koncepční organizaci. Julie vložila do našeho společného díla svoji moudrost, neskutečně bohaté klinické zkušenosti a skvělého ducha. Výsledkem naší desítky roků trvající spolupráce, jejíž součástí je i množství bouřlivého, ovšem produktivního dohadování (ostatně říká se, že hádka je židovská podoba lásky), je Teorie domu funkčního vztahu. Vědec odtržený od reality potkal zkrátka praktického a empatického doktora a oba dostali možnost se učit jeden od druhého. Julie byla také mým učitelem a rádcem v praktické psychoterapii. Právě ona učinila z workshopů pro páry a pro rodiče zajímavý kreativní zážitek. Zatímco Julie i já jsme vytíženi naší prací na plný úvazek, Alan a Etana Kunovsky vedou Gottman Institute – zodpovědně, citlivě, s velkou představivostí a pečlivostí k detailům. Také nám v Institutu pomáhají usnadňovat komunikaci. Díky Lindě Wrightové je naše práce s páry velice vřelá, lidská a neobvyklou „odměnou“ pro ni je možnost mluvit se spoustou zoufalých dvojic.

V poslední době mám tu čest spolupracovat s mnoha vynikajícími studenty a zaměstnanci, jako je Kim Buehlmanová, Jim Coan, Melissa Hawkinsová, Carole Hoovenová, Vanessa Kahenová, Lynn Katzová, Michael Lorber, Kim McCoyová, Jani Driver, Eun Youngová-Nahmová, Sonny Ruckstahl, Regina Rusheová, Kimberly Ryanová, Alyson Shapirová, Amber Tabaresová, Tim Stickle, Beverly Wilsonová a Dan Yoshimoto. Vynikajícím zdrojem inspirace je také Jim Coan a jeho nedávné práce v oblasti vztahů a činnosti mozku.

Musím také vyslovit ocenění za významné intelektuální dědictví, ze kterého čerpám. Jak kdysi napsal Isaac Newton: „Pakliže vidím dále než ostatní, je to proto, že stojím na ramenou velikánů.“ Pro mne začínají tato ramena v ohromujícím díle Susan Johnsonové o emočně zaměřené manželské terapii. Susan určila směr cesty a ukázala, na co se soustředit. A nejen to – v jejím díle se pozoruhodně snoubí vynikající intuice a empatie s neúnavnou a vytrvalou prací objektivního vědce. S jejími enormními výsledky se v našem oboru nemůže srovnávat nikdo druhý. Velké zásluhy má Bob Weiss se svou vědeckou prací na mnoha konceptech, mimo jiné na potlačování sentimentu, dále Cliff Notarius a jeho práce na potlačování sentimentu, párové efektivity a dalších, Howard Markman a Scott Stanley, prosazující princip preventivní intervence, psychiatr Jerry Lewis a jeho práce zaměřená na vyvážení autonomie a propojenosti v manželství, a můj kolega z poslední doby Neil Jacobson, jehož dílo se stalo prvním „zlatým standardem“ v oblasti systematického výzkumu manželské terapie. Jacobsonovi jsem také zavázán za jeho nedávné práce s Andy Christensenem o přijetí v manželské terapii. Rád bych vyjádřil uznání také za práci Williama Dohertyho o rituálech spojení, za dílo Peggy Pappové a Pepper Schwartzové, a rovněž za pojednání Ronalda Levanta a Alana Bootha o roli mužů v rodině.

Nesmím zapomenout ani na Dana Wilea a na jeho vynikající práci v oblasti manželské terapie, kde se zaměřil především na procesy. Miluji jeho styl psaní; jeho myšlenky jsou výborným zdrojem inspirace. Píše výhradně z klinického pohledu a je velmi prozíravý (podle mého až překvapivě) a zároveň se plně shoduje s mnoha závěry mého výzkumu. Myslím, že Wile je prostě génius… a možnost výměny myšlenek s ním je pro mne obrovským darem. Je také skvělý terapeut.

Rád bych ještě poděkoval za dílo Irvina Yaloma a Viktora Frankla o existenční psychoterapii. Yalom výrazně věřil v terapeutický proces a v sílu člověka růst. Frankl má v mém srdci výjimečné místo: on a můj milovaný bratranec Kurt Ladner byli vězni – a to přeživšími vězni – koncentračního tábora v Dachau. Oba hledali a nalezli smysl života v kontextu nezměrného utrpení, tyranie a ztráty lidskosti. My dva s Julií jsme pak přenesli jejich existenční hledání smyslu do kontextu vztahů. Díky tomu jsme dokázali proměnit konflikt v nový prožitek odhalování a uznávání životních snů, hledání společného smyslu a opětovného potvrzení manželského přátelství.

Dospěl jsem k závěru, že hodně zasvěcených autorů knih v oblasti vztahů má v podstatě pravdu. Rád bych je ve svém díle ocenil všechny a rád bych do výzkumné snahy o porozumění funkčnosti blízkých vztahů vnesl trochu preciznosti a sjednotil dosavadní myšlenky.

J. G.

ÚVOD

Když jsme se pustili do psaní prvního vydání této knihy, těšili jsme se, jak se podělíme o výsledky laboratorních výzkumů o vztazích, ale zároveň jsme tušili, že narazíme na určitou skepsi. Copak se dá něco tak neuchopitelného, nezaměnitelného a osobního jako romantická láska podrobit vědeckému zkoumání a copak mohou být jeho výsledkem nějaké reálné rady pro všechny páry světa? Po více než patnácti letech od tohoto vydání můžeme díky milionům čtenářů s uspokojením oznámit, že se nám to v Sedmi principech spokojeného manželství opravdu podařilo. Nekonečné množství čtenářů po celém světě nám neustále hlásí, že se jim díky strategiím z naší knihy podařilo jejich vztah zlepšit, posunout, nebo přímo zachránit. Přišla nám vyjádření díků od nejrůznějších typů párů, ať už to byli novomanželé, klasická manželství, dvoukariérová partnerství, zaníceně pobožná manželství, vojenské páry, spolubydlící, páry stejného pohlaví, páry žijící na hromádce, rozvedení lidé hledící vstříc budoucnosti, a také poradci a terapeuti, kteří pracují se všemi uvedenými.

Že můžeme tolika lidem pomoci, nás naplňuje radostí i pýchou. Velice nás také těší, že výzkumy i nadále potvrzují, co nám čtenáři říkají už dávno: Sedm principů může mít skutečně velmi pozitivní dopady na každý vztah. Jedna tzv. randomizovaná klinická studie, kterou jsme provedli s dalšími výzkumníky (kterými byly Julia Babcocková, Kim Ryanová a Julie Gottmanová), dokonce zjistila, že pokud si sezdané páry Sedm principů byť jen přečtou a projdou společně jednotlivé kvízy a cvičení (tedy bez další odborné pomoci), už jen tím budou ve vztahu významně šťastnější; navíc, tyto účinky přetrvaly i při opakovaném šetření o rok později. Už samotné přečtení knížky se ukázalo být tak účinnou terapií, že se nám tím fakticky zničily výsledky celého výzkumu: podle původního pojetí experimentu měla být skupina „pouhých čtenářů“ jen kontrolní skupinou, podle které jsme měli porovnávat výsledky manželských terapií!

Při vší této chvále úspěchů knihy se teď možná zeptáte, proč jsme ji vlastně vůbec předělávali. Odpověď je jednoduchá: od doby, kdy jsme poprvé podrobili vědeckému zkoumání vzlety a pády manželství a příčiny rozvodů a jejich predikci, jsme v našich výzkumech opět významně pokročili. Dnes máme k dispozici údaje o významu manželského přátelství za čtyřicet dva let. Roste také objem statistických ukazatelů o výsledcích manželství mezi různými populacemi, mimo jiné mezi nízkopříjmovými rodinami, mezi partnery, kteří se nedávno stali rodiči, mezi páry stejného pohlaví a také mezi partnery z různých etnických prostředí. Veškerá tato práce nám opět potvrzuje univerzálnost Sedmi principů a posouvá poznání jejich síly a přínosů pro partnerské dvojice.

Zřejmě nejdůležitější ale je, že od doby prvního vydání Sedmi principů spokojeného manželství je autor John Gottman spolu se svou ženou, terapeutkou Dr. Julií Gottmanovou uvedli v život ve svém Gottman Institutu. Tato organizace nabízí jednak přímou podporu párům prostřednictvím seminářů a terapií, jednak také školení odborníků v poskytování pomoci na základě Johnových výzkumů. Díky Institutu se dnes Sedm principů přednáší po celém světě. Terapeutická a vzdělávací práce institutu působí v synergii s laboratorním výzkumem, a nejenže využívá vědeckých závěrů, ale zároveň pomáhá Gottmanovým v aplikaci teorie u klientů. Také stále rostoucí počet řízených studií prokazuje pozitivní důsledky tohoto přístupu. V jedné randomizované klinické studii například nešťastné páry, které absolvovaly Gottmanovy workshopy o řešení konfliktů a manželském přátelství v kombinaci s devíti sezeními Gottmanovy metody pro párovou terapii, založené na Sedmi principech, vykazovaly s ročním odstupem nejdéle přetrvávající výsledky a zároveň nejnižší míru relapsu, tedy návratu ke starým pořádkům.

Dalším velkým úspěchem Gottman Institutu je podpora párů po narození prvního dítěte, tedy během nejvíce stresujícího období v manželství. (Během prvních tří let po narození prvního dítěte pociťuje výrazný pokles spokojenosti s manželstvím plných 67 procent párů.) Specifické problémy novopečených rodičů řešíme pomocí Sedmi principů na workshopu „Bringing Baby Home“ („Přivezli jsme si děťátko“). Účast v tomto dvoudenním programu stačila podle randomizované klinické studie nešťastným párům k tomu, aby se u nich pokles spokojenosti s manželstvím zvrátil. Program napomohl také ke snížení poporodní deprese a nepřátelství mezi manžely a zároveň zlepšil komunikaci rodičů s dítětem a jeho emoční a řečový rozvoj. Podobné výsledky prokázaly i nemocniční studie z Austrálie a Islandu.

Toto nové vydání je tedy pro nás příležitostí sdílet se čtenáři všechny naše poznatky z činnosti Laboratoře lásky i Gottman Institutu. V textu najdete různá objasnění a důležité nové postřehy s vysvětlením tlaků a napětí, jemuž čelí dnešní páry. Dále jsme rozvinuli a aktualizovali interaktivní pojetí Sedmi principů: ke každému z principů tu najdete dotazníky (velice srozumitelné a zároveň ze života), pomocí nichž můžete zhodnotit stav svého vlastního vztahu, a také cvičení, ve kterých jej můžete vylepšit. Cvičení byla důkladně prověřena na mnoha účastnících workshopů Gottman Institutu a na párech, kterým pomáhali terapeuti v tomto institutu vyškolení.

Jednou ze silných stránek Sedmi principů je jejich univerzálnost – dokážou řešit všechna vztahová stadia. Kniha se tedy hodí i nesezdaným dvojicím, které si potřebují svůj vztah před vyslovením trvalého závazku „prověřit“. Stejně tak se ale hodí i manželským párům, které chtějí založený svazek posílit a ochránit před zkázou. A pokud s partnerem procházíte dramatickými životními změnami či výzvami, pomůže vám Sedm principů zůstat propojeni a spolu. Dodržování zásad uvedených na následujících stránkách může také zachránit manželství, které už je v ohrožení.

Žádný vztahový návod nedokáže samozřejmě zachránit úplně každé manželství, a stejně tak ani neplatí, že by se každý vztah měl zachraňovat. Někdy negativita a zklamání natolik vztah poničí, že v době, kdy pro něj pár vyhledává pomoc, už je dávno mrtvý. Správná forma pomoci dokáže ale napravit mnohem více vztahů a nabídnout více naděje, než kolik by z rozvodových statistik vyplývalo. Každý, kdo pracuje s páry nebo je zkoumá, cítí obrovskou pokoru a úžas před houževnatostí, vynalézavostí a odvahou lidí, kteří milují jeden druhého a jsou odhodláni udělat pro své manželství vše. I pro tyto páry jsme knihu napsali – jako spolehlivého průvodce na jejich nelehké cestě.

Za těch více než patnáct roků od prvního vydání Sedmi principů se toho hodně změnilo, ale jedna pravda zůstává: romantický a sexuální dlouhodobě závazný vztah s druhým člověkem je i nadále tím největším darem, který od života můžeme dostat. Doufáme, že toto nové vydání Sedmi principů pomůže ochránit a posílit i váš vztah – a že pomůže dát vašemu společnému životu smysl.

1

V ZÁKULISÍ LABORATOŘE LÁSKY V SEATTLU:

PRAVDA O SPOKOJENÉM MANŽELSTVÍ

V Seattlu je neobvykle jasné ráno, novomanželé Mark a Janice usedají k snídani. Za panoramatickým oknem je vidět jezero Montlake, na jehož hladině se tvoří sytě modré pruhy. V parku u vody se míjejí běžci, na břehu se kolébají husy. Mark a Janice si výhled užívají, ukusují francouzské topinky a čtou si nedělní noviny. Potom si Mark možná pustí fotbal a Janice zatelefonuje matce do St. Louis.

V této garsonce vypadá všechno naprosto normálně. Pak si ale všimnete tří videokamer uchycených na stěnách, mikrofonů, které mají Mark a Janice připevněné k límci ve stylu talk-show, a holterů (snímačů tepu) na jejich hrudi. Ta malebná garsonka s výhledem totiž ve skutečnosti vůbec není jejich byt. Je to laboratoř Washingtonovy univerzity v Seattlu, kde již šestnáct let provádím průkopnické výzkumy v oblasti manželství a rozvodu. Jedná se o nejrozsáhlejší a nejinovativnější studie manželských vztahů, které kdy byly realizovány.

Mark a Janice se v rámci těchto výzkumů dobrovolně nabídli (stejně jako dalších čtyřicet devět náhodně vybraných párů), že přes noc zůstanou v našem uměle vytvořeném bytě, důvěrně nazývaném „Laboratoř lásky“. Dostali za úkol chovat se naprosto přirozeně: zcela ignorovat vědecký tým, který je pozoruje za jednostranným kuchyňským zrcadlem, nevšímat si kamer nahrávajících každé jejich slovo, každý výraz tváře, ani snímačů registrujících tělesné projevy stresu či uvolnění, například tepovou frekvenci. (S ohledem na pocit soukromí byly páry sledovány pouze mezi devátou hodinou ranní a devátou večerní a nikdy ne v koupelně.) Byt byl vybaven rozkládací pohovkou, malou kuchyňkou, telefonem, hudebním přehrávačem a televizí. Partnery jsme vždy požádali, aby si přinesli vlastní potraviny, knížky, notebooky, vyšívání, činky nebo i domácí mazlíčky – zkrátka cokoli by mohli potřebovat k prožití typického víkendu.

Měli jsme velmi ambiciózní cíl: odhalit pravdu o manželství. Chtěli jsme konečně najít odpovědi na otázky, s nimiž si už dlouho lámeme hlavu: Proč je manželství někdy tak náročné? Proč některá manželství klapou po celý život, zatímco jiným odtikávají jako časovaná bomba? Jak můžeme zabránit tomu, aby se manželství zvrtlo? A jak ho zachránit, když už se do problémů dostane?

Předpovědět rozvod s 91% přesností

Po letech výzkumů na tyto otázky konečně dokážeme odpovědět. Dokonce dnes mohu i velmi přesně předpovědět, zda spolu partneři spokojeně setrvají, nebo se rozejdou, a to na základě vyslechnutí pouhých patnácti minut jejich rozhovoru! Ze sedmi nezávislých studií vyplývá, že v těchto předpovědích dosahuji průměrné přesnosti 91 procent. Neboli v 91 procentech případů, kdy jsem předpovídal, zda v manželství dojde nebo nedojde k rozvodu, mi čas dal za pravdu. Nemyslím, že by mě tato úspěšnost nějak opravňovala k vychloubání, není totiž projevem žádné nadlidské vnímavosti či intuice. Je založena výhradně na vědeckých poznatcích a datech, která jsem společně s kolegy nashromáždil za desítky let.

Možná budete zpočátku brát naše výzkumné závěry s rezervou, jako další v dlouhé řadě nových populárních teorií. Ostatně když někdo tvrdí, že objevil recept na dlouhotrvající manželství, a nabízí rady, jak zocelit či zachránit to vaše, skepse je zajisté na místě. Mnozí lidé se považují za experty na manželství a více než ochotně hlásají svůj názor na utváření dokonalého vztahu. A tady je to klíčové slovo – názor. Předtím, než naše výzkumy přinesly průlomové výsledky, názor bylo to jediné, o co se odborní poradci mohli opřít. A to se týká prakticky všech kvalifikovaných, talentovaných i kvalitně vyškolených manželských poradců. Odpovědný přístup k manželskému poradenství byl obvykle založen na profesním vzdělání a zkušenostech terapeuta, na jeho intuici, rodinné historii, případně i na jeho náboženském přesvědčení. Nikdy však nestál na pevných vědeckých základech, protože žádné výzkumně podložené údaje o tom, proč některá manželství prospívají a jiná kolabují, nebyly k dispozici.

Predikce rozvodovosti se skvěle vyjímají v novinových titulcích, ale statistika může být ošidná. Doslechl jsem se, že někteří lidé odmítají vědecký výzkum v oblasti trvání manželství s tím, že při u nás aktuální padesátiprocentní rozvodovosti by i náhodný odhad vedl k relativně vysoké úspěšnosti predikce. Taková interpretace však vychází z neporozumění, co skutečně analyzujeme. Ona často citovaná „padesátiprocentní rozvodovost“ totiž představuje odhad pravděpodobnosti rozvodu během čtyřiceti let manželství. Naše studie však předpovídají rozvod v daleko kratším časovém horizontu. Například ve výzkumu 130 novomanželských párů jsme na základě studia jejich interakcí určili, kterých patnáct z nich se rozvede do sedmi let. Nakonec se rozvedlo sedmnáct párů (včetně našich patnácti), takže výsledná míra úspěšnosti predikce v této studii byla 98 procent.

V průběhu let dosáhly působivých výsledků v predikci rozvodu i jiné laboratoře využívající naší metodiku. Tím potvrdily, že naše dlouhodobé závěry představují stabilní vědecké výsledky, nikoli anomálie. Například laboratoře pod vedením Randa Congera ze Státní univerzity v Iowě a Toma Bradburyho z Kalifornské univerzity v Los Angeles provedly vysoce přesné predikce vývoje manželství na základě analýzy fyziologických reakcí během jednoho konfliktního rozhovoru. Další význačný výzkum novomanželů realizovala psycholožka Janice Kiecolt-Glaserová, její manžel Ron Glaser a jejich kolegové ze Státní univerzity v Ohiu. Podařilo se jim měřit hladiny stresového hormonu adrenalinu v krvi novomanželů během hádky. O deset let později vědci určili, že ve srovnání s páry žijícími ve spokojeném manželství, nešťastní či rozvedení manželé měli během novomanželské hádky v krvi o 34 procent vyšší hladinu adrenalinu. Stejní výzkumníci dále nalezli vyšší hladinu stresového hormonu ACTH u novomanželek, které se o deset let později ocitly v nešťastném nebo rozvedeném manželství. Jinými slovy, tito vědci dokázali odhadnout osud novomanželských párů o deset let později pouze na základě hladin hormonů v krvi během prvního roku manželství!

Schopnost předpovídat rozvod na základě laboratorního měření jistě přispěla k výzkumu dlouhodobých vztahů, ale toto nepovažuji za hlavní přínos našeho projektu. Tím nejcennějším je podle mne objev sedmi principů, s jejichž pomocí můžeme rozvodům předcházet a nikoliv je pouze předvídat. Na rozdíl od mnoha jiných přístupů naše manželské poradenství vychází z poznání, proč manželství funguje – a nikoliv proč selhává. Už se nemusíme dohadovat, proč některé páry dlouhodobě žijí ve šťastném vztahu. Díky mnohaletému vědeckému výzkumu nyní skutečně chápeme, co tyto úspěšné manželské páry odlišuje od ostatních.

Emočně inteligentní manželství

Manželství může dobře fungovat díky něčemu překvapivě prostému. Spokojení manželé nejsou chytřejší, bohatší nebo duševně bystřejší než ostatní. Do svého každodenního života však začlenili proces, který nedovoluje, aby negativní myšlenky a pocity vůči partnerovi (vyskytující se u všech párů) převládly nad těmi pozitivními. Místo toho, aby vytvářeli klima neshod a rozporů, vzájemně respektují a naplňují své potřeby. Na požadavek partnera reagují způsobem „Ano, a…“ spíše než „Ano, ale…“. Tento vstřícný postoj jim umožňuje udržovat nebo i zintenzivňovat pocity romantična, hravosti, legrace, dobrodružství a společného učení, spočívající v srdci každé dlouhotrvající lásky. Takový vztah nazývám emočně inteligentním manželstvím.

NA ZÁKLADĚ POUHÝCH PATNÁCTI MINUT NASLOUCHÁNÍ A SLEDOVÁNÍ ROZHOVORU PARTNERŮ DOKÁŽU PŘEDPOVĚDĚT, ZDA SE PÁR ROZVEDE.

Emoční inteligence je v současnosti obecně považována za významný prediktor úspěšnosti dítěte v pozdějším životě. Čím více je dítě v kontaktu se svými pocity a čím více je schopné citlivě vycházet s ostatními, tím světlejší je jeho budoucnost – bez ohledu na jeho akademické IQ. Totéž platí pro manžele. Čím jsou partneři emočně inteligentnější – čím lépe si dokážou naslouchat a vážit si jeden druhého – tím pravděpodobnější je, že spolu budou žít šťastně až do smrti. A podobně jako se děti učí emoční inteligenci od svých rodičů, i manželé si mohou tuto dovednost osvojit. Zní to velmi jednoduše, nicméně právě tato schopnost může manžele udržet v bezpečné vzdálenosti od rozvodu.

Proč pečovat o vaše manželství?

Když manželství skoná, jednou z nejsmutnějších příčin bývá, že ani jeden z manželů si neuvědomoval jeho cenu, dokud nebylo pozdě. Až když jsou podepsány rozvodové papíry, nábytek rozdělen a pronajaty dva nové byty, teprve pak si ex-manželé uvědomí, o co všechno se rozvodem připravili. Bohužel většina lidí považuje manželství za samozřejmost a nevěnují mu péči a vážnost, kterou zasluhuje – a potřebuje. Někteří lidé se domnívají, že nechat se rozvést nebo strádat v nespokojeném manželství není nic hrozného – dokonce to mohou brát jako nevyhnutelný aspekt moderního života. Dnes však už máme k dispozici řadu důkazů, že rozvod (stejně jako nespokojený vztah) je pro všechny zúčastněné velice škodlivý.

Lois Verbruggeová a James House (oba z Univerzity v Michiganu) svými výzkumy prokázali, že nespokojené manželství zvyšuje pravděpodobnost onemocnění o zhruba 35 procent, a dokonce zkracuje život v průměru o čtyři až osm let. A naopak: spokojení manželé žijí déle a těší se lepšímu zdraví než manželé rozvedení či nespokojení. Vědci najisto vědí, že tyto rozdíly existují, dosud však nevědí proč.

Částečné vysvětlení může spočívat v tom, že v nešťastném manželství lidé prožívají chronické difuzní fyziologické vybuzení – jinak řečeno zažívají tělesný a často i emocionální stres. Tak dochází k poškozování a zvýšenému opotřebování jejich těla a mysli, což se navenek projeví rozmanitými tělesnými obtížemi, jako je vysoký krevní tlak a srdeční choroby, anebo psychickými poruchami, jako jsou úzkosti, deprese, užívání návykových látek, psychózy, násilné chování a sebevraždy.

Není proto žádným překvapením, že spokojené manželské páry mají daleko nižší výskyt uvedených potíží. Bývají také zdravotně uvědomělejší. Vědci to přičítají tomu, že manželé navzájem dbají, aby partner chodil na pravidelné prohlídky, bral léky, jedl zdravě a tak dále.

LIDÉ, ŽIJÍCÍ DLOUHODOBĚ V MANŽELSTVÍ, ŽIJÍ O ČTYŘI AŽ OSM LET DÉLE.

Navíc se množí důkazy, že dobré manželství zlepšuje zdraví tím, že přímo podporuje imunitní systém, čímž mobilizuje tělesné obranné mechanismy. Vědci už zhruba dvacet let vědí, že rozvod může fungování imunitního systému oslabit. Toto zhoršení schopnosti organismu likvidovat cizorodé látky může teoreticky způsobovat zvýšenou náchylnost k infekcím a rakovině. V současné době zjišťujeme, že to může platit i obráceně. Nejenže tedy spokojeným manželům uvedený pokles imunity nehrozí, manželství jejich obranyschopnost dokonce posiluje.

Když jsme testovali reaktivitu imunitního systému padesáti párů, které zůstaly přes noc v Laboratoři lásky, objevili jsme překvapivý rozdíl mezi páry, které byly se svým manželstvím velmi spokojené, a páry, jejichž vzájemné citové nastavení bylo neutrální nebo záporné. Používali jsme krevní vzorky jednotlivých osob a testovali jsme reaktivitu určitého typu bílých krvinek – hlavních zbraní imunitního systému. V krvi spokojených manželů a manželek se tyto buňky po kontaktu s cizím tělesem množily v průměru rychleji než u ostatních testovaných osob.

Vědci Janice Kiecolt-Glaserová a Ron Glaser testovali účinnost dalších bojovníků imunitního systému – tzv. „přirozených zabijáků“1. Jak název napovídá, tyto bílé krvinky ničí poškozené nebo pozměněné buňky vlastních tkání (například buňky infikované nebo nádorové) a omezují růst nádorových buněk. A opět, osoby žijící ve spokojeném manželství měly účinnější přirozené zabijáky než osoby nespokojené.

Čeká nás ještě mnoho výzkumné práce, abychom potvrdili, že toto posílení imunitního systému je jedním z mechanismů, jimiž dobré manželství prospívá zdraví a prodlužuje život. Důležité však je, a tím jsme si jisti, že dobré manželství tyto výhody skutečně přináší. Často přemýšlím, co kdyby nadšenci z posiloven věnovali pouhých deset procent času určeného na cvičení – řekněme dvacet minut denně – péči o své manželství a ne o své tělo. Jejich zdraví by to prospělo třikrát víc, než hodina cvičení či jízdy na rotopedu.

Když manželství vyprahne, netrpí jen manžel a manželka – ale i děti. Z mého výzkumu třiašedesáti předškoláků vyplynulo, že děti výrazně znepřátelených rodičů měly v porovnání s ostatními zvýšené hladiny stresových hormonů. Zatím nevíme, jaké dlouhodobé zdravotní následky jim tato zátěž způsobí. Víme však, že tyto biologické indikátory výrazné zátěže se promítaly do jejich chování. Sledovali jsme je do patnácti let věku a zjistili, že v porovnání s vrstevníky měly výraznější výskyt záškoláctví, depresí, vyloučení z kolektivu, výchovných problémů (obzvláště agresivity), zhoršeného prospěchu, a dokonce i nezvládnutí školy jako takové.

Z uvedených poznatků vyplývá důležité doporučení: není moudré setrvávat ve špatném manželství kvůli dětem. Vychovávat děti v domácnosti plné zášti mezi rodiči je evidentně škodlivé. Poklidný rozvod je lepším řešením než nikdy nekončící manželská válka. Bohužel jen málo rozvodů je poklidných, navíc vzájemná nevraživost mezi rodiči obvykle přetrvává i poté. A tak se dětem rozvedených rodičů obvykle daří stejně mizerně jako těm, které jsou lapené v křížové palbě nešťastného manželství.

Průkopnický výzkum, převratné závěry

Udržet fungující manželství je v zájmu všech členů rodiny. Spokojenost v manželství je prokazatelně důležitá, a přitom existuje jen překvapivě málo kvalitních vědeckých prací o zvyšování stability a spokojenosti manželství. Když jsem se před více než čtyřiceti lety začínal manželstvím zabývat, kvalitní vědecké výzkumy byste udrželi v jedné ruce. Za „kvalitní“ považuji poznatky získané pomocí podobně precizních metod, jaké používá třeba medicína. Řada studií kupříkladu pracovala pouze s údaji z dotazníků, které manželé a manželky vyplňovali. Tento přístup, nazývaný sebeposouzení, sice má svá uplatnění, ale má také výrazná omezení. Můžete usoudit, že je manželka spokojená, když zaškrtne odpovídající políčko v nějakém formuláři? Například manželky čelící domácímu násilí často v dotaznících vykazují vysokou míru manželské spokojenosti. Týraná žena odhalí pravdu pouze v soukromém rozhovoru, když se cítí bezpečně.

Abychom s kolegy tento nedostatek kvalitních výzkumů napravili, doplnili jsme tyto tradiční přístupy o komplexnější a inovativnější metody. Sledovali jsme osudy sedmi set párů v sedmi různých studiích. Nezkoumali jsme jen novomanžele, ale i dlouhodobě stabilní páry, které jsme oslovili, až když jim bylo mezi čtyřiceti a šedesáti. Analyzovali jsme páry, kterým se právě narodilo první dítě, i manžele pečující o předškoláky a teenagery. Zkoumali jsme vztahy partnerů z různých socioekonomických, rasových a etnických skupin a s různou sexuální orientací.

Většina mých dlouhodobých výzkumů zahrnovala podrobné rozhovory, v nichž mi manželé líčili historii svého manželství, své pojetí vztahu i to, jak vnímají jiné vztahy – včetně manželství svých rodičů. Natáčel jsem na video, jak si sdělují, co prožili přes den, jak řeší dlouhodobý manželský spor i jak si povídají o radostných tématech. Potřeboval jsem také fyziologické údaje o míře prožívaného stresu, a tak jsem jim v průběhu natáčení měřil tep, krevní průtok, míru pocení, endokrinní a imunitní funkce. Ve všech uvedených výzkumech jsem manželům následně tyto záznamy přehrával, abych zjistil, jak různé situace sami prožívali. Ptal jsem se například, co cítili a na co mysleli v okamžiku, kdy jim během manželské diskuse stoupl krevní tlak nebo se zrychlil tep. Poté jsem s páry udržoval průběžný kontakt až do ukončení výzkumu a minimálně jednou ročně zjišťoval, jak se jejich manželství vyvíjí.

PÁRY, KTERÉ SE ZÚČASTNILY MÉHO SEMINÁŘE, MAJÍ ZHRUBA POLOVIČNÍ ČETNOST RELAPSŮ, NEŽ JE OBVYKLÉ VE STANDARDNÍ MANŽELSKÉ TERAPII.

Mí kolegové a já jsme byli první, kdo provedl tak rozsáhlá sledování a studie manželských párů. Naše údaje nabízely první reálné vhledy do vnitřního fungování manželství – do jeho anatomie. A právě tato zjištění, nikoli mé názory, jsou východiskem Sedmi principů spokojeného manželství. Zároveň tyto zásady tvoří základní osnovu nadstandardně účinné krátkodobé párové terapie, kterou jsem vyvinul společně se svou ženou, klinickou psycholožkou Julií Gottmanovou, Ph.D.

Našich programů se již zúčastnily tisíce párů. Většina z nich se na nás obrátila kvůli závažným manželským problémům, některé z nich byly na pokraji rozvodu. Manželé často nevěřili, že pouhý seminář založený na Sedmi principech by mohl jejich vztah napravit. Naštěstí jejich skepse nebyla na místě. Naše údaje svědčí o tom, že tyto semináře výrazným způsobem proměnily jejich partnerský život.

Co se týče hodnocení efektivity manželské terapie, zdá se, že klíčovým momentem je období jednoho roku. Má-li u páru dojít k relapsu^2, obvykle se tak stane před uplynutím této doby. Trvají-li pozitivní účinky terapie jeden rok, je dlouhodobý výhled dobrý. Proto efektivitu našich seminářů testujeme tím, že provádíme rozsáhlou kontrolu 640 párů po uplynutí dvanácti měsíců. Těší mě, že dosahujeme míry úspěšnosti kolem 75 procent. Ještě více mě těší, že máme velice nízkou četnost relapsu – dvacetiprocentní. (Průměrná četnost relapsu standardní manželské terapie ve Spojených státech je třicet až padesát procent.) Také jsme zjistili, že při zahájení našich seminářů nacházíme u 27 procent párů velmi vysoké riziko rozvodu, zatímco při kontrole po dvanácti měsících, po devíti sezeních, tento poměr klesá na sedm procent. U párů, které navštívily devět sezení párové terapie navíc, tento poměr klesá ke čtyřem procentům. A naše preventivní semináře, kde páry pracují na svém vztahu ještě předtím, než si konflikty začnou vybírat svou daň, jsou dokonce třikrát účinnější než semináře pro páry, které už se s problémy potýkají.

Proč manželská terapie většinou selhává

Také v jiných laboratořích dospěli k podobným výsledkům. Byly navrženy různé postupy, jak vylepšit párovou terapii a předcházet vztahovým problémům. Avšak navzdory postupnému přibývání užitečných a nadějných přístupů většina manželských poradců nadále poskytuje péči, která nejde na dřeň udržení dlouhodobého vztahu. Dosáhnout vyšší úrovně porozumění, jak naše vztahy udržet funkční, znamená zavrhnout některé pevně zakořeněné předsudky o manželství a rozvodu.

Pokud jste měli nebo aktuálně máte ve svém vztahu problémy, patrně jste obdrželi mnoho různých rad a doporučení. Někdy to vypadá, jako by patent na nekončící lásku měl každý, kdo byl někdy sezdaný či někoho sezdaného zná. Přitom ať už jde o psychologa z televize nebo moudrou manikérku z místního nákupního centra, jejich názory většinou bývají chybné. Mnohé z těchto představ, často původně zastávaných vlivnými teoretiky, byly dávno zpochybněny – nebo by být měly. Jsou však až neuvěřitelně pevně vryté do obecného povědomí.

Zřejmě největším mýtem vůbec je názor, že komunikace – konkrétně schopnost zvládat konflikty – je královskou cestou k lásce a trvale spokojenému manželství. Bez ohledu na teoretické zaměření terapeuta, ať si zvolíte krátkodobou či dlouhodobou terapii nebo budete pravidelně číst blogy o vztazích, rada, kterou dostanete, bude pokaždé stejná: naučte se lépe komunikovat. Všeobecná oblíbenost tohoto přístupu je zcela pochopitelná. Když se partneři dostanou do konfliktu (ať už jde o krátkou roztržku, hlasitou hádku nebo zarputilé ticho), oba se obvykle chystají v boji zvítězit. Nechají se pohltit pocitem ublíženosti, snaží se tomu druhému dokázat, že mají pravdu a on se mýlí, nebo se odtažitě odvracejí – až se komunikační kanál mezi nimi postupně zúží nebo úplně uzavře. Vypadá potom logicky, že kdyby v klidu a láskyplně naslouchali názoru toho druhého, podařilo by se jim nalézt řešení a mohli by v manželství znovunastolit rovnováhu. A skutečně, schopnost naslouchat a společně řešit problémy je pro budování a udržování vztahu důležitá. Až příliš často však tyto přístupy bývají považovány za to jediné, co je k úspěchu zapotřebí. A páry, které nejsou v řešení problémů „zdatné“, se považují za odsouzené k selhání. Nic z toho však není pravda.

Nejčastěji doporučovaná metoda řešení konfliktů – kterou v různých obměnách používá většina manželských poradců – se nazývá aktivní naslouchání. Terapeut vás například může požádat, abyste zkusili některý typ komunikační výměny mezi mluvčím a posluchačem. Rick se kupříkladu hněvá na Judy za to, že často pracuje dlouho do noci. Terapeut Ricka požádá, aby své stížnosti vyjádřil v podobě tzv. „já“ výroku a zaměřil se na své pocity, nikoli na obviňování Judy. Rick řekne: „Když jsem večer doma s dětmi sám a ty jsi v práci, cítím se opuštěný a smutný.“ Neřekne: „Je od tebe pěkně sobecké, že pořád pracuješ po večerech a necháš mě samotného starat se o děti.“

Poté terapeut požádá Judy, aby parafrázovala informace a pocity obsažené v Rickově sdělení a ověřila si s ním, zda mu správně rozumí. (Podle toho se pozná, jestli mu skutečně aktivně naslouchá.) Pak musí jeho pocity uznat – dát mu na srozuměnou, že je považuje za oprávněné, že je respektuje a že s ním soucítí – i když třeba jeho stanovisko nesdílí. Může například říci: „Musí být pro tebe těžké starat se sám o děti, když já jsem dlouho v práci.“ Neměla by hodnotit, obhajovat svůj názor ani reagovat defenzivně. Klasickou frází aktivního naslouchání je „Slyším tě“. Zřejmě nejproslulejší je v tomto smyslu výrok „Cítím tvou bolest“.

Když se partnery podaří přimět, aby nahlédli své rozpory očima toho druhého, řešení problému by mělo probíhat smírněji. Tento přístup bývá doporučován obecně, ať je tématem cokoli – běžný konflikt ohledně útraty za jídlo i významný nesoulad v životních cílech. Zvládání konfliktů je předkládáno jako všelék na problémové manželství i jako tonikum zabraňující jeho rozpadu.

Kde se tento přístup vzal? Průkopníci manželské terapie jej převzali jako jednu z technik, které používal proslulý psychoterapeut Carl Rogers v rámci individuální psychoterapie. Rogeriánská psychoterapie zažila svůj rozkvět v 60. letech 20. století a psychoterapeuti ji v různé míře praktikují dodnes. Rogersův přístup je založen na neodsuzování a přijímání všech pocitů a myšlenek vyjadřovaných pacientem. Říká-li klient kupříkladu „Nenávidím svou ženu, je to otravná mrcha,“ terapeut přikývne a odpoví něco ve smyslu „Slyším, že říkáte, že vás vaše žena otravuje a že to nesnášíte.“. Cílem je vytvořit empatické prostředí, kde se pacient cítí bezpečně, důvěřuje terapeutovi a může prozkoumávat své myšlenky a pocity.

I manželství je v ideálním případě vztah, kde se lidé cítí bezpečně a mohou být sami sebou, proto dává smysl učit páry tomuto bezvýhradnému porozumění. Konflikty se bezesporu řeší snadněji, když obě strany vyjadřují pochopení pro stanovisko partnera.

Problém je v tom, že terapie zaměřená pouze na aktivní naslouchání a zvládání konfliktů nefunguje. Výzkum manželské terapie probíhající v Mnichově pod vedením Dr. Kurta Hahlwega prokázal, že u většiny párů problémy přetrvaly i při používání technik aktivního naslouchání. Několik málo párů, kterým technika pomohla, do jednoho roku postihl relaps.

Když jsme začínali s naším výzkumem, různé směry manželské terapie založené na řešení konfliktů měly shodně velmi vysokou četnost relapsu. Ostatně jedna z nejlepších poraden tohoto typu pod vedením Neila Jacobsona, Ph.D., z Washingtonské univerzity měla pouze 35- až 50% úspěšnost. Jinými slovy, jeho vlastní výzkumy ukázaly, že pouze 35 až 50 procent manželských párů vykazovalo v důsledku terapie významné zlepšení. O rok později však tyto účinky přetrvávaly jen u poloviny z nich – tedy u pouhých 18 procent všech párů, které terapii podstoupily. Organizace Consumer Reports nedávno provedla rozsáhlý průzkum, v němž u svých členů mapovala jejich zkušenosti s různými druhy psychoterapie. Většina terapeutů obdržela v hodnocení spokojenosti od zákazníků vysoké známky – vyjma manželských poradců, kteří byli hodnoceni velmi špatně. I když tento průzkum nesplňoval parametry rigorózní vědecké práce, potvrdil to, co si většina expertů v oboru dobře uvědomovala: z dlouhodobého hlediska manželská terapie většině párů neprospěla.

Proč poradenství spoléhající při záchraně vztahu pouze na aktivní naslouchání tak často selhává? Když se nad tím důkladněji zamyslíte, není těžké to pochopit. Judy se může snažit sebevíc, aby vnímavě naslouchala Rickovým stížnostem. Ale ona přece není terapeutka, která naslouchá svému klientovi, jak si stěžuje na nějakou třetí osobu. Tou osobou skrytou za „já“ výroky jejího muže, je přece ona sama! Existují samozřejmě lidé, kteří takové kritice dokážou čelit s nadhledem – napadá mě třeba dalajlama. Váš partner však mezi ně s velkou pravděpodobností nepatří. (Dokonce i v rogeriánské terapii jakmile si klient začne stěžovat na terapeuta, přechází terapeut z módu empatie na jiné techniky.) Aktivní naslouchání tedy nutí partnery k emoční gymnastice olympijské úrovně, a jejich vztah se přitom sotva belhá.

Netvrdím, že uznání pocitů, aktivní naslouchání a „já“ výroky jsou techniky zbytečné. Při řešení konfliktů mohou být nesmírně užitečné. Jak uvidíte později, dokonce je párům doporučuji – v pozměněné podobě a s určitými instrukcemi. Ale je v tom háček: i když vám tyto postupy pomohou hádat se „lépe“ nebo méně často, pro udržení vašeho manželství to nestačí. Budete potřebovat všech Sedm principů.

I SPOKOJENÉ PÁRY NA SEBE OBČAS KŘIČÍ – HLASITÉ HÁDKY NEMUSÍ NUTNĚ MANŽELSTVÍ POŠKOZOVAT.

Na základě studia takřka sedmi set párů a po téměř dvacetiletém průběžném sledování jejich osudů nyní chápu, proč standardní manželské poradenství nefunguje. Nejde jen o to, že uvedené techniky jsou pro většinu párů takřka nezvládnutelné. Důležitější je, že úspěšné zvládání konfliktů není oním tajemstvím fungujícího manželství. Jedno z největších překvapení plynoucí z našich výzkumů spočívá v tom, že páry žijící ve spokojeném manželství během hádky sotva kdy udělají cokoli, co by jen vzdáleně připomínalo aktivní naslouchání.

Podívejme se na jeden z párů, které jsme zkoumali – na Bellu a Charlieho. Po více než pětačtyřiceti letech manželství sdělila Bella Charliemu, že by si přála, aby nikdy neměli děti. To Charlieho zjevně ranilo. Následoval rozhovor, který se vymykal všem pravidlům aktivního naslouchání. V následující diskusi neuvidíme uznání ani empatii – oba partneři se rovnou pustili do prosazování svého názoru.

CHARLIE: Myslíš, že by ses měla líp, kdybych tě býval podpořil v rozhodnutí nemít děti?

BELLA: Mít děti pro mě byla taková potupa, Charlie.

CHARLIE: Ne. Počkej chvíli.

BELLA: Takhle mě ponížit!

CHARLIE: Já tě neponiž…

BELLA: Tak moc jsem s tebou chtěla sdílet svůj život. Místo toho jsem dopadla jako dříč.

CHARLIE: Tak počkej chvíli, zadrž. Myslím, že nemít děti není jen tak. Podle mě nebereš ohled na spoustu biologických aspektů.

BELLA: Podívej na všechny ty nádherné bezdětné páry.

CHARLIE: Kdo například?

BELLA: Vévoda a vévodkyně z Windsoru.

CHARLIE (hluboký povzdech): Ale no tak!

BELLA: Byl to král! Vzal si vzácnou ženu. Jejich manželství bylo velmi šťastné.

CHARLIE: To přece není fér příklad. Předně jí bylo čtyřicet. To je jiná.

BELLA: Nikdy neměla děti. A on se do ní zamiloval ne proto, aby mu rodila děti.

CHARLIE: Ale skutečnost je taková, Bello, že plodit děti je silný biologický pud.

BELLA: Když říkáš, že jsem řízená biologicky, uráží mě to.

CHARLIE: Nemůžu si pomoct!

BELLA: Tak jako tak si myslím, že bychom se bez dětí měli skvěle.

CHARLIE: Já myslím, že s dětmi jsme se měli taky skvěle.

BELLA: Já se zas tak skvěle neměla.

Charlie a Belle tady nepůsobí zrovna jako pár roku, a přesto spolu žijí šťastně už více než pětačtyřicet let. Oba tvrdí, že jsou v manželství naprosto spokojení a že jsou si navzájem velmi oddáni.

Bezpochyby vedou podobné rozhořčené diskuse už léta. A přitom tyto rozhovory nekončí naštvaně. V uvedeném příkladu pokračovali tím, že spolu probírali, proč Bella takto vnímá své mateřství. Největší zklamání pro ni je, že nemohla s Charliem trávit víc času. Přála by si, aby pořád nebývala tak rozladěná a unavená. Jak spolu rozmlouvají, postupně se mezi nimi objevuje vřelost a smích. Bella tím vším vlastně říká, že Charlieho miluje a že si přeje, aby na něj jako kdysi měla víc času. Zřetelně se mezi nimi odehrává něco pozitivního, co převažuje nad jejich hádavostí. Ať už je to cokoli, klasické manželské poradenství, kladoucí důraz na „dobrý“ způsob hádání, tento zdroj nevyužívá.

Zbořme ještě další mýty o manželství

Víra v udržení fungujícího manželství tím, že se naučíte citlivěji komunikovat – to je zřejmě ten nejrozšířenější mýtus o spokojeném manželství. Není však jediný. V průběhu let jsem objevil celou řadu dalších mýtů, které jsou nejen nepravdivé, ale mohou být dokonce škodlivé. Jsou nebezpečné, protože mohou partnery zavést do slepé uličky. V horším případě je mohou utvrdit v přesvědčení, že jejich manželství je beznadějný případ. K těm obecně rozšířeným mýtům patří:

Neurózy a osobnostní problémy ničí manželství. Výzkum prokázal jen nepatrnou souvislost mezi běžnými neurózami a selháváním v lásce. Důvod: Všichni máme určité momenty, kdy se nechováme zcela racionálně. Pro tyto spouštěče jsme si vypůjčili pojem „trvalá zranitelná místa“, který používá Tom Bradbury z Kalifornské univerzity v Los Angeles. Pokud se je naučíte u partnera rozpoznávat a budete se vyhýbat jejich aktivování, nemusejí manželství narušovat. Například Sam má problém s autoritami – nesnáší mít nad sebou šéfa. Kdyby si vzal za manželku dominantní ženu, dopadlo by to katastrofálně. Je však šťastně ženatý s Megan, která se k němu chová partnersky a nesnaží se mu poroučet.

Porovnejme je s jiným párem, který se potýká s manželskými problémy. Jill má v sobě hluboce zakořeněný strach z opuštění. Její manžel Wayne je jí sice plně oddaný, ale na večírcích bezostyšně flirtuje. Když si na to Jill postěžuje, Wayne jí řekne, ať si to tolik nebere a nechá ho v klidu si užívat tyto nevinné požitky. Jill však v jeho flirtování – a v jeho neochotě s tím přestat – pociťuje hrozbu, a jejich manželství tak směřuje k odloučení a rozvodu. Podobné neurotické projevy však nemusejí manželství poškozovat. Dokážete-li „bláznivé“ stránky svého partnera přijmout, nakládat s nimi citlivě a s úctou, vašemu manželství se bude dařit.

Samozřejmě že závažná duševní porucha je věc jiná. Jestliže ukončíte vztah s partnerem, který se potýká s těžkou psychopatologií a není schopen samostatně fungovat, neznamená to, že jste špatný člověk. Mnoho párů si však neumí poradit se situací, kdy je to něco mezi: Co dělat v případě duševních poruch, které jsou extrémně náročné, ale přesto by se snad daly v partnerství zvládnout? Do této kategorie patří závislosti, klinická deprese, fobie, posttraumatické stresové poruchy, závažné poruchy osobnosti a poruchy nálady. Pokud vám něco z toho zní povědomě, nespoléhejte při rozhodování do budoucna pouze na tuto knihu. Vyhledejte další doporučení a podporu zkušeného odborníka.

Společné zájmy pár stmelují. Záleží na tom, jak se k sobě při provozování těchto zájmů chováte. Když spolu manželé vodáci dokážou sjíždět řeku v pohodě, společný koníček obohacuje a prohlubuje jejich lásku a zájem o partnera. Pokud ale pádlování prokládají výroky typu „Takhle se neodlamuje, hlupáku!“, pak společný koníček jejich manželství příliš neprospívá.

Podrbeš mě na zádech a já zase… Někteří badatelé spatřují rozdíl mezi dobrým a špatným manželstvím především v tom, že v dobrém manželství mají partneři tendenci opětovat si vzájemně pozitivní projevy. Když jeden pomůže s úklidem, druhý se mu za to revanšuje a podobně. Jakoby se partneři drželi nepsané dohody, že si vzájemně oplatí každé vlídné slovo či skutek. V narušeném manželství vzala tato dohoda za své, ve vzduchu je cítit zášť a vztek. Kdyby si tito zoufalí partneři uvědomili potřebnost nějaké takové „dohody“, teoreticky by mohlo dojít k úpravě jejich vztahu.

Vést si evidenci, kdo co pro koho udělal, to je ve skutečnosti spíše známkou manželských potíží. Ve spokojeném vztahu partneři nefungují tak, že jeden naplní myčku, protože ten druhý uvařil. Dělají to jako projev pozitivních citů vůči partnerovi a svému vztahu. Pokud si v nějaké věci s partnerem „počítáte skóre“, půjde pravděpodobně ve vašem manželství o problémovou oblast.

Vyhýbání se konfliktům poškozuje manželství. Mnoho celoživotních vztahů spokojeně prosperuje, a přitom se partneři konfrontaci vyhýbají. Za celých čtyřicet let manželství si Alan s Betty nikdy nesedli, aby si „promluvili“ o svém vztahu. Ani jeden z nich by vám nebyl schopen říct, co je „uznání pocitů“. Když se Alan na Betty naštve, zapne si sport. Když se naštve Betty na Allana, zamíří do nákupního centra. Pak se jede dál, jako by se nechumelilo. A přitom vám zcela upřímně řeknou, že jsou se svým manželstvím velice spokojení, že se navzájem hluboce milují, mají stejné hodnoty, rádi spolu rybaří a cestují, a že by přáli svým dětem podobně šťastný manželský život, jako prožili sami.

Páry prostě nakládají s konflikty různě. Některé se jim za každou cenu vyhýbají, jiné se hádají hodně. Někdy si partneři dokážou své spory „vyříkat“ a nalézt kompromis, aniž by museli zvýšit hlas. Žádný z těchto způsobů není lepší nebo horší – musí však fungovat pro oba partnery.

Pletky jsou hlavní příčinou rozvodu. Ve většině případů je tomu naopak. Manželské problémy, které pár nasměrují k rozvodu, zároveň přimějí jednoho z partnerů (nebo oba) hledat intimní mimomanželský vztah. Zálety většinou nebývají o sexu, nýbrž o hledání přátelství, podpory, pochopení, úcty, pozornosti, péče a zájmu. Jeden z nejspolehlivějších výzkumů rozvodu, který byl kdy realizován, vedla Lynn Gigyová, Ph.D., a Joan Kellyová, Ph.D., z projektu Mediace při rozvodu manželství ve městě Corta Madera v Kalifornii. Osmdesát procent rozvedených mužů a žen v něm uvedlo, že jejich manželství se rozpadlo kvůli tomu, že se s partnerem postupně odcizili a ztratili pocit blízkosti, nebo protože se necítili milováni a oceňováni. Pouhých 20 až 27 procent párů označilo za dílčí příčinu rozvodu také mimomanželský poměr.

Muži nejsou biologicky „stavění“ na manželství. V souladu s názorem, že pletky způsobují rozvod, tato teorie tvrdí, že muži jsou od přírody záletníci a pro monogamii se nehodí. Bez ohledu na to, jakými přírodními zákony se řídí jiné druhy, u lidí nezávisí četnost mimomanželských vztahů ani tak na pohlaví, jako na množství příležitostí. Stále více žen v současnosti pracuje mimo domov, četnost ženských záletů proto výrazně stoupá. Britská socioložka Annette Lawsonová, Ph.D., původně z Kalifornské univerzity v Berkeley, zjistila, že v současné době, vzhledem k masivnímu nástupu žen do práce, je četnost mimomanželských poměrů u žen o něco vyšší než u mužů.

Muži a ženy jsou z jiné planety. Podle různých knižních bestsellerů spolu muži a ženy nemohou vycházet, protože muži jsou „z Marsu“ a ženy „z Venuše“. Pocit, že ten druhý „spadl z nebe“, ovšem znají i spokojené heterosexuální páry. Odlišnosti mezi pohlavími mohou k manželským problémům přispívat, ale nebývají jejich příčinou.

O TOM, ZDA JE MANŽELKA SPOKOJENÁ SE SEXEM, ROMANTIKOU A VÁŠNÍ V MANŽELSTVÍ, ROZHODUJE ZE SEDMDESÁTI PROCENT KVALITA PŘÁTELSTVÍ MEZI MANŽELI. TAKÉ U MUŽŮ ROZHODUJE ZE SEDMDESÁTI PROCENT VZÁJEMNÉ PŘÁTELSTVÍ. NAKONEC JSOU PŘECE JEN MUŽI I ŽENY ZE STEJNÉ PLANETY.

Mohl bych pokračovat dál a dál. Nejde o to, kolik mýtů o manželství existuje, nýbrž o to, že obsahují falešná tvrzení. Ta mohou být velmi deprimující, obzvláště pro páry, které se snaží, aby jejich manželství fungovalo. Předně nám podsouvají myšlenku, že manželství je nesmírně složitý a náročný podnik, na který většina z nás nestačí. Netvrdím, že manželství je hračka. Všichni víme, že udržet dlouhodobý vztah stojí mnoho odvahy, úsilí a houževnatosti. Pokud však pochopíte, co je skutečným tajemstvím fungujícího manželství, pečovat o to vaše pro vás bude snadnější.

2

ČÍM TO JE, KDYŽ MANŽELSTVÍ FUNGUJE?

Dříve jsem párům dával stejné rady, jaké byste v té době patrně vyslechli od každého manželského terapeuta – stále tytéž poučky zaměřené na zvládání konfliktu a komunikační dovednosti. Když jsem však kriticky zhodnotil své vlastní výsledky, musel jsem připustit tvrdá fakta: Přimějeme-li partnery být na sebe „hodnější“, možná tím zmírníme stres, který prožívají při hádkách. Většinou to ale neznamená, že bychom tím do jejich manželství znovu napumpovali život.

Správný přístup se ukázal až při zkoumání komunikace partnerů, jejichž manželství rozbouřenými vodami proplouvala hladce. Čím to, že tato manželství fungovala tak dobře? Šlo snad o páry inteligentnější, stabilnější, nebo prostě s větším štěstím? A ať už uměli cokoli, mohli bychom to naučit ostatní?

Brzy se ukázalo, že tato spokojená manželství nebyla dokonalá. Někteří manželé tvrdili, že jsou se sebou navzájem spokojení, a to navzdory výrazným rozdílům v temperamentu, zájmech či rodinných hodnotách. Konflikty nebyly nikterak vzácné. Podobně jako nespokojené páry, také oni se hádali ohledně peněz, práce, dětí, domácích prací, sexu a nevlastních příbuzných. Byla záhada, jak se jim daří tak obratně kormidlovat uprostřed obtíží a udržovat jejich manželství šťastné a stabilní.

Abych odhalil tajemství těchto emočně inteligentních manželství, musel jsem prozkoumat stovky párů. Neexistují dvě stejná manželství, ale čím pozorněji jsme s kolegy spokojené páry zkoumali, tím zřetelněji před námi vystupovala jejich podobnost v sedmi zjevných ohledech. Spokojení manželé si patrně neuvědomují, že se řídí jistými principy, ale je tomu tak. V nespokojených manželstvích pokulhává minimálně jedna z těchto sedmi oblastí – většinou však několik současně. Zdokonalíte-li se proto v dodržování Sedmi principů, vašemu manželství se bude dařit. Dozvíte se, ve kterých oblastech má vaše manželství slabiny nebo potenciální slabiny, a naučíte se zaměřovat pozornost tam, kde je to nejvíce potřeba. V následujících kapitolách vám prozradíme všechna tajemství potřebná pro udržení (nebo znovuobnovení) manželské spokojenosti a budeme vás provázet při uplatňování těchto postupů ve vašem vlastním manželství.

Přátelství versus boj

Jádro přístupu Sedmi principů tvoří jednoduchá pravda, že šťastná manželství jsou založena na hlubokém přátelství. Mám tím na mysli vzájemný respekt a potěšení ze společnosti partnera. Takoví manželé si bývají velmi blízcí – vědí, co ten druhý má a nemá rád, znají vzájemně své slabé stránky, touhy a sny. Chovají jeden druhého v trvalé úctě a svou náklonnost si projevují nejen velkými gesty, ale i každodenními maličkostmi.

Vezměme si případ tvrdě pracujícího Nathaniela, který je zaměstnaný u importní firmy a pracuje dlouho přesčas. V leckterém manželství by mu jeho pracovní rozvrh mohl způsobovat velké potíže. V manželství s Olivií však společně nalezli způsob, jak spolu zůstat propojeni. V průběhu dne si často telefonují nebo esemeskují. Jde-li Olivia k lékaři, Nathaniel jí nezapomene zavolat, jak dopadla. Má-li Nathaniel důležitou schůzku s klientem, Olivia se pozeptá, jak to šlo. Mají-li k večeři kuře, dá mu stehýnka, protože ví, že je má nejraději. Když Nathaniel dělá v sobotu ráno dětem borůvkové palačinky, pro Olivii je udělá bez borůvek, protože ví, že borůvky nerada. Není věřící, ale každou neděli chodí s Olivií do kostela, protože jí na tom záleží. Olivie zas není zrovna odvázaná z návštěv příbuzných, ale pro Nathaniela je rodina velice důležitá, a tak se přátelí s jeho matkou a sestrou.

Připadá vám to všední a neromantické? V žádném případě. Nathaniel a Olivie pomocí těchto malých, ale důležitých projevů udržují přátelství, které tvoří základ jejich manželství. Jejich vztah je daleko vášnivější, než kdyby si zpestřovali život romantickými dovolenými či okázalými dary k výročí, a přitom ztráceli propojení v každodenním životě.

Přátelství vyživuje plameny lásky, protože nabízí nejlepší ochranu před nevraživostí vůči partnerovi. Olivia a Nathaniel si zachovali silné přátelství navzdory nevyhnutelným sporům a nepříjemnostem manželského života. Prožívají něco, čemu se odborně říká převaha pozitivních citů (PPC)3 – tento koncept zavedl psycholog Robert Weiss z Univerzity v Oregonu. To znamená, že jejich pozitivní smýšlení o sobě navzájem a o jejich manželství je natolik silné, že převažuje nad negativními pocity. Aby je něco jako pár vyvedlo z rovnováhy, k tomu už je zapotřebí velice významného konfliktu. Jejich pozitivní nastavení způsobuje, že jsou optimističtí ohledně svého partnera i svého manželství, očekávají příznivý vývoj svého společného života a zároveň si dovolí o čemkoli pochybovat.

Zde je jednoduchý příklad. Olivia a Nathaniel připravují večírek pro přátele. Nathaniel volá „Kde jsou ubrousky?“, načež Olivia nabroušeně odpovídá „Jsou v kredenci!“. Jelikož jejich manželství je založené na pevném přátelství, Nathaniel přejde její tón hlasu a zaměří se na informaci, kterou mu Olivia poskytla – že ubrousky jsou v kredenci. Její vztek přičítá nějakému prchavému problému, který nemá s jeho osobou nic společného – třeba že je pod časovým tlakem a zrovna se jí nedaří odšpuntovat víno. Kdyby jejich manželství bylo problémové, možná by místo toho začal trucovat nebo by odsekl: „Tak si je přines sama!“

Převahu pozitivních citů je možné vnímat podobně jako teorii „základního nastavení“4, týkající se hubnutí. Podle této populární teorie má tělo určitou „základní“ váhu, kterou se snaží udržet. Ať budete jíst hodně nebo málo, díky homeostáze bude mít vaše váha silnou tendenci kolísat kolem této hodnoty. Zhubnout natrvalo pomocí diety můžete teprve tehdy, když se vám podaří přenastavit svůj tělesný metabolismus (například pomocí pravidelného cvičení). V manželství funguje podobná rovnováha mezi pozitivními a negativními city. Jakmile se vaše manželství „nastaví“ na vysokou úroveň pozitivních citů, k narušení vašeho vztahu bude zapotřebí daleko více vzájemné řevnivosti, než kdyby tato „základní úroveň“ byla nižší. Pokud naopak ve vašem vztahu převládnou negativní city, bude obtížnější ho dát do pořádku.

Většina manželství začíná s velmi vysokým pozitivním nastavením a partneři si dokážou jen stěží představit, že by se jejich manželství mohlo zhatit. Až příliš často však toto čarovné rozpoložení rychle pomine. Postupně se vztek, podrážděnost a zášť hromadí do té míry, že se přátelství stále více a více vytrácí. Naoko v něm partneři pokračují, ale z jejich každodenního života vymizelo. Nakonec to vede k „převaze negativních citů“. Všechno si vykládají čím dál tím hůř. Slova pronesená neutrálním tónem si začínají brát osobně. Manžel říká: „Neměla bys zapínat tu mikrovlnku, když v ní není jídlo.“ Manželka to pochopí jako útok a odpoví něco ve smyslu: „Neříkej mi, co mám dělat. Manuály tu čtu jenom já!“ A začíná další bitva.

Budování domu funkčního vztahu

V letech následujících po prvním vydání této knihy jsme s kolegy důkladně zkoumali anatomii přátelství mezi manželi. Chtěli jsme hlouběji porozumět, proč je tak kriticky důležité pro spokojený vztah. Pozitivní city, které převládají u spokojených párů jako Olivia a Nathaniel, vznikají díky vzájemnému porozumění mezi partnery na hluboké emocionální úrovni. Tomuto propojení říkám vyladění. Čím jsou partneři zdatnější v jeho dosahování, tím odolnější je jejich přátelství a tím slibnější je jejich budoucnost. Některým párům se vyladění daří samo od sebe. Jiné páry (většina z nás!) na tom musí trošku zapracovat. A snaha se rozhodně vyplatí.

Jak se partneři stále hlouběji poznávají a propojují, postupně budují něco, co nazývám dům funkčního vztahu. Sedmero principů pak představuje jeho různá patra či úrovně. Tyto principy jsou složitě provázány s důvěrou a oddaností tvořící ochranné, nosné zdi domu.

Důležitost důvěry a oddanosti pro úspěch v lásce je tak evidentní, že byste mohli snadno zapochybovat, zda vědecký výzkum těchto kvalit vůbec může mít nějaký přínos. Pochyby však nejsou na místě. Poznatky z Laboratoře lásky mi umožnily rozpitvat, co to skutečně znamená být oddaný partnerovi a vztahu. S využitím principů teorie her (známý matematický přístup k analýze konfliktu) se mi podařilo vytvořit vzorce, které umožňují určit, zda mezi sebou mají partneři vysokou úroveň důvěry, nebo se v budoucnu pravděpodobně budou potýkat s nějakou formou nevěry. (Naše kniha What Makes Love Last [Co dělá lásku trvalou] tyto výzkumy důvěry a podvádění rozvádí podrobněji. Uvádí i, jak klamání předcházet a jak se z něj zotavit.) Jednou z těchto rovnic je i tzv. míra partnerské důvěry – indikátor vzájemné důvěry mezi partnery.

Představte si, že v Laboratoři lásky sledujeme dva novomanželské páry. Na první pohled se zdá, že jejich schopnost budovat dům funkčního vztahu je stejná. Když ale můj tým okóduje a zanalyzuje jemné detaily jejich rozhovorů, výsledky odhalí nápadné rozdíly. Na pozitivním konci spektra jsou Dennis a Jackie. Podobně jako Nathaniel a Olivia, i tady se zjevně jedná o experty na dlouhodobý vztah. Ohledně svého partnera i svého vztahu předpokládají jen to nejlepší. Dokážou uznat názor toho druhého, alespoň do určité míry, dokonce i když s ním silně nesouhlasí. Při sledování videozáznamu své interakce v laboratoři oba zmiňují, že se cítili nepříjemně, když ten druhý byl nešťastný nebo dotčený. To potvrzují i záznamy hodnot tělesných funkcí jejich pulzu, krevního tlaku atd. Jejich spokojenost je závislá na prožívání partnera. Jsou vzájemně vyladěni na pocity druhého, trvale spolu soucítí a mají vysoký stupeň důvěry. Když to spočítám, tomuto páru vychází míra partnerské důvěry ve vysokém pásmu. Celkově vzato, při budování domu funkčního vztahu si vedou skvěle.

Na opačném konci spektra novomanželské důvěry se nachází Tina a Matt. Na rozdíl od Dennise a Jackie tito dva mají s emocionálním propojením a oddaností velké potíže. Když spolu rozmlouvají v Laboratoři lásky, vidíme nedostatek vzájemného pochopení i důvěry v jejich vztah. Nálada Tiny nemá žádnou vazbu na prožívání jejího manžela. Její muž například mluví o tom, že je mu líto, že nebyl v práci povýšen – a ona své pocity hodnotí jako „neutrální“. Ani tělesné hodnoty neukazují známky zvýšeného stresu, jako například zvýšený krevní tlak nebo pulz. Reakce jejího manžela svědčí o podobném odpojení od jejího prožívání. Tento pár má zjevně nízkou míru důvěry. Pokud se mezi nimi nic nezmění, jejich schopnost sdílet hluboký emocionální a sexuální život bude výrazně zhoršená. Také se budou daleko hůře dostávat z hádek a jiných negativních interakcí.

Není žádné překvapení, že manželství Tiny a Matta vykazuje převahu negativních citů, která bude narušovat jejich schopnost budovat vzájemně podpůrný vztah. Smýšlejí o druhém negativně do takové míry, že se postupně dostávají do stavu pohlcení negativismem, kterému říkám Švábí motel pro milence. Toto hrozné místo je prosyceno neustálými konflikty a špatnými pocity. Páry se tu ubytují a záhy zjistí, že nemohou ven. Když se partneři ocitnou ve vězení Švábího motelu, začnou věřit, že ten druhý je nebetyčný sobec. Jejich mysli se naplní myšlenkami typu „nezáleží mu na tom, jak se cítím“ nebo „jde jí jen o to, aby bylo po jejím“. Každý z nich se stále více přesvědčuje, že ten druhý není na jeho straně, a přestanou si důvěřovat. Vztah se přehoupne do hry s nulovým součtem, kdy vítězství jednoho z partnerů je vnímáno jako prohra toho druhého. V přítomnosti této chronické nedůvěry se vytrácí pocit bezpečí. Dům funkčního vztahu zde nepostavíte. Zdi jsou rozpolceny a vztah je bez ochrany zanechán napospas vnějším silám.

Jaká budoucnost čeká Tinu a Matta? Bez zásahu zvenčí budou patrně směřovat ke zradě a zklamání. O nevěře většinou uvažujeme v sexuálním smyslu, ale fyzický mimomanželský poměr je jen jedním z typů zrazení důvěry, které pár ohrožují po pádu domu funkčního vztahu. Zrada je v zásadě jakékoli životní rozhodnutí, které neupřednostňuje oddanost k partnerovi a nestaví ho „před všechny ostatní“. Nesexuální nevěra může poškodit vztah stejně závažně jako ta sexuální. Obvyklé formy podvádění zahrnují udržování emocionálního odstupu, stranění rodiči proti partnerovi, neúctu k partnerovi a porušování důležitých slibů. Pravda je, že všichni se občas zachováme proradně. Když se ale jeden z partnerů trvale zpronevěřuje manželství, nebezpečí je na cestě. Výzkumy z Laboratoře lásky ostatně naznačují, že v zárodku každého rozpadu vztahu je zrada.

Páry obvykle netrpí takovým nedostatkem důvěry jako Matt s Tinou ani nebývají tak zdatné ve společném žití jako Dennis s Jackie. Většina dlouhodobých vztahů spadá někam mezi tyto extrémy. To je dobrá zpráva, protože to znamená, že partneři nemusejí mít perfektní vztah, a přesto mohou být v lásce úspěšní. Klíčové je naučit se vylaďovat jeden na druhého a mít přátelství na prvním místě. Pokud se na cestě k tomuto cíli necháte provázet Sedmi principy, patrně postřehnete, že vaše každodenní interakce se postupně zlepšují. Byť spolu i nadále budete nesouhlasit, vaše konflikty se stanou méně ničivými. To se děje z určitého důvodu a ten patří mezi nejdůležitější objevy Laboratoře lásky.

Tajná zbraň spokojeného páru

Znovuobjevit či podpořit přátelství neznamená, že se manželé přestanou hádat. Je to nicméně tajná zbraň, aby se hádky nevymykaly kontrole. Co se například stane, když spolu Olivia a Nathaniel nesouhlasí? Plánují přestěhovat se z centra na předměstí a napětí mezi nimi narůstá. Sice se shodnou na tom, jaký byt koupit a jak jej vybavit, ale když dojde na pořízení nového auta, zkříží se meče. Olivia je názoru, že by měli zapadnout mezi místní a koupit si kombíka. To je pro Nathaniela děsivá představa – chce džíp. Čím více o tom spolu mluví, tím je rozhovor hlasitější. Být mouchou v jejich ložnici, asi byste vážně zapochybovali o jejich společných výhledech do budoucna. Najednou si Olivia z ničeho nic dá ruce v bok a dokonale napodobí jejich čtyřletého syna – vyplázne jazyk. Nathaniel nicméně pozná dopředu, co se jeho žena chystá udělat, a vyplázne jazyk jako první. Pak se oba rozesmějí. A jako obvykle, tahle ztřeštěná soutěž uvolní rostoucí napětí.

To, co Olivia s Nathanielem právě udělali, má v našich výzkumech odborný název. Říkáme, že učinili tzv. pokus o nápravu. Tento pojem označuje jakýkoli výrok nebo čin – třeba i bláznivý – který způsobí, že se nevraživost nevymkne kontrole. Pokusy o nápravu jsou tajnou zbraní emočně inteligentních párů – a přitom mnozí manželé si ani neuvědomují, že něco tak účinného používají. Když mají partneři mezi sebou silné přátelství, zcela přirozeně se zdokonalují ve vysílání pokusů o nápravu i ve správném rozpoznávání těch, které byly vyslány jim. Naopak v případě párů, kde převládá vzájemná nevraživost, se nesetkají s úspěchem ani tak zjevné pokusy o nápravu jako například výrok „Promiň, omlouvám se“.

Úspěšnost či selhávání pokusů o nápravu mezi partnery je jedním z nejdůležitějších indikátorů, zda bude jejich manželství vzkvétat, nebo chřadnout. A o tom, zda pokusy o nápravu budou úspěšné, rozhoduje síla přátelství mezi manželi. Pokud vám to zní jako banalita, na následujících stránkách pochopíte, že tomu tak není. Být „hodný“ k posílení manželského přátelství nestačí. A myslíte-li si, že vaše manželské přátelství je silné dost, možná s překvapením zjistíte, že se dá posílit ještě víc. Většině párů na našich seminářích se uleví, když zjistí, že během manželského konfliktu to kazí skoro každý. Podstatné však je, zda jsou úspěšné pokusy o nápravu.

Účel manželství

V těch nejpevnějších manželských svazcích muž a žena sdílejí hluboký pocit smyslu. Nejenže spolu „vycházejí“ – také se podporují v naplňování svých životních cílů a snů, a tím do svých životů společně vnášejí hlubší smysl. Když mluvím o vzájemné úctě a respektu, mám na mysli právě toto. Pokud se to partnerům nedaří, zamotávají se do nekonečných nesmyslných hádek nebo se v manželství začnou cítit opuštění a osamocení. Zhlédl jsem mnoho a mnoho videonahrávek hádajících se manželů a můžu vám zaručit, že ve většině sporů ve skutečnosti vůbec nejde o to, zda má být prkénko zvednuté nebo kdo vynese odpadky. Tyto povrchové konflikty jsou syceny hlubšími tématy, a jejich vinou jsou intenzivnější a bolestivější, než je nutné.

Jakmile toto pochopíte, budete připraveni přijmout jednu z nejpřekvapivějších pravd ohledně manželství: Většinu manželských konfliktů nelze vyřešit. Partneři často celé roky přesvědčují jeden druhého o své pravdě – ale to není možné. Jde o to, že většina jejich sporů pramení ze zásadních odlišností v jejich životním stylu, osobnosti či hodnotách. Hádkami o tyto odlišnosti jen ztrácejí čas a poškozují své manželství. Místo toho je zapotřebí porozumět oné základní odlišnosti, která konflikt způsobuje – a naučit se s ní žít ve vzájemném respektu a úctě. Teprve pak je možné sdílet společný záměr a prožívat pocit smysluplného manželství.

Dříve to páry mohly docílit jen díky své intuici, instinktivně nebo šťastnou náhodou. Nyní, s pomocí Sedmi principů, je tajemství manželského štěstí dostupné všem. Ať už je vaše manželství aktuálně v jakémkoli stavu, dodržování těchto pravidel může způsobit výraznou změnu k lepšímu.

První krok k posílení vašeho manželství spočívá v tom, že pochopíte, co se děje, když se Sedm principů nedodržuje. Je to podrobně popsáno v rozsáhlých výzkumech párů, jejichž manželství se rozpadla. Poučíte-li se z jejich selhání, možná neuděláte stejné chyby – nebo je napravíte, pokud už se staly. Jakmile pochopíte, proč se některé svazky rozpadají a jak těmto tragédiím předcházet, budete už provždy na cestě vylepšování svého manželství.

3

JAK PŘEDPOVÍDÁM ROZVOD

Dara a Oliver sedí čelem k sobě v Laboratoři lásky. Táhne jim na třicet a přihlásili se, že se zúčastní mé studie novomanželů. V rámci tohoto rozsáhlého výzkumu se 130 párů rozhodlo dát své manželství pod mikroskop, a dokonce i před kameru. Dara a Oliver patří mezi padesátku párů, které pozorujeme také během celodenního pobytu v „bytě“ naší Laboratoře lásky.

Dara a Oliver říkají, že žijí hekticky, ale spokojeně. Ona pracuje přes noc jako ošetřovatelka, on je programátor a často pracuje přesčas. Stejně jako mnoho jiných párů, které spolu vydrží, i těch, které se nakonec rozvedou, Dara a Oliver připouštějí, že jejich manželství není dokonalé. Tvrdí však, že se navzájem milují a chtějí spolu zůstat. Když hovoří o svých životních plánech do budoucna, oba září štěstím.

Žádám je, aby spolu v laboratoři strávili 15 minut a zkusili vyřešit spor, který spolu aktuálně vedou. Budu je přitom natáčet na video. V průběhu rozhovoru budu také sledovat jejich hladinu stresu pomocí snímačů připevněných na tělo, měřících různé parametry oběhového systému, například srdeční tep.

Předpokládám, že se během jejich rozhovoru objeví alespoň mírná nevraživost. Sám jsem je koneckonců požádal, aby se přeli. Některé páry sice dokážou své spory řešit s pochopením a s úsměvem na tváři, ale častěji se spor vyhrotí. Dara s Oliverem nejsou žádná výjimka. Dara si myslí, že Oliver se nepodílí dostatečně na péči o domácnost. Oliver tvrdí, že ho Dara neustále sekýruje, což zvyšuje jeho nechuť dělat doma víc.

Po zhlédnutí jejich rozhovoru smutně sděluji svým kolegům předpověď, že manželské štěstí Dary a Olivera se postupně rozplyne. A skutečně, čtyři roky poté se dozvídáme, že jsou na pokraji rozvodu. Bydlí sice ještě spolu, ale vedou oddělené životy. Jako bludné duše marně hledají své manželství, které je kdysi tak naplňovalo.

Moje předpověď, že se jejich manželství rozpadne, nevychází z toho, že se spolu hádali – o to jsem je ostatně požádal. Když se partneři na sebe hněvají, není to samo o sobě známkou budoucího rozpadu manželství. V rámci novomanželské studie se jiné páry během patnáctiminutových rozhovorů hádaly daleko víc než Dara s Oliverem. A přitom jsem mnohým z nich předpověděl, že spolu spokojeně setrvají – což se nakonec stalo. Příznaky budoucího rozvodu Dary s Oliverem se skrývají v tom, jakým způsobem se hádají. Právě to totiž zvyšuje jejich zranitelnost vůči narůstající nevraživosti a vzájemné nedůvěře.

První příznak: Hrubý nástup

Nejnápadnější znamení, že tato diskuse (a toto manželství) nedopadne dobře, spočívá v tom, jakým způsobem rozhovor začíná. Dara od počátku zaujímá negativní a obviňující postoj. Jakmile Oliver nadhodí téma domácí práce, okamžitě přechází do sarkasmu. „Spíše ne-práce,“ dodává. Oliver se snaží odlehčit vtipem: „Nebo ta kniha, jak jsme chtěli napsat: Muži jsou prasata.“ Dara nehne brvou. Ještě chvíli spolu mluví a pokouší se vytvořit rozvrh, aby Oliver doma odpracoval svůj díl, načež Dara dodává: „Ráda bych, aby se to vyřešilo, ale zatím to tak nevypadá. Zkoušela jsem psát seznamy úkolů, a nefungovalo to. Zkoušela jsem nechat to na tobě, a měsíc se nic nedělo.“ Tím vlastně Olivera obviňuje. V podstatě říká, že problém není v domácích pracích, ale v něm. Možná, že Dara má nárok být na Olivera naštvaná. Ale způsob, jakým se vyjadřuje, bude při řešení jejich sporů velkou překážkou.

Začíná-li rozhovor tímto způsobem – kritikou a/nebo sarkasmem, což je projev pohrdání – jedná se o hrubý nástup. Dara sice s Oliverem hovoří jemným a tichým hlasem, ale její slova obsahují velkou nálož zášti. Po zhlédnutí první minuty jejich rozhovoru mě proto nikterak nepřekvapí, že v následné diskusi svůj spor nevyřeší. Výzkum ukazuje, že začne-li rozhovor hrubým nástupem, nevyhnutelně skončí v negativním duchu, a to i navzdory mnoha pokusům o nápravu v jeho průběhu. Statistika je neúprosná: v 96 procentech případů můžete předpovědět výsledek patnáctiminutového rozhovoru podle průběhu prvních tří minut! Hrubý nástup prostě znamená odsouzení k záhubě. Zahájíte-li rozhovor tímto způsobem, uděláte nejlépe, když toho necháte, dáte si oraz a začnete znovu.

Druhý příznak: Čtyři jezdci

Hrubý nástup Dary je varovným signálem, že mají možná s Oliverem vážný problém. Jejich rozhovor se odvíjí dál a já pokračuji v hledání určitých typů negativních interakcí. Když se některé formy zloby pustí ze řetězu, jsou pro vztah natolik smrtící, že je nazývám Čtyři jezdci Apokalypsy. Tito čtyři jezdci se obvykle vloudí do srdce manželství v následujícím pořadí: kritika, pohrdání, defenzivnost a zazdívání.

První jezdec: Kritika.

Pokud s někým žijete, bezpochyby k němu budete mít nějaké výhrady. Je však něco úplně jiného stěžovat si a kritizovat. Stížnost se týká určitého chování nebo události. „Rozzlobilo mě, že jsi včera večer nevytřel podlahu v kuchyni. Dohodli jsme se, že se budeme střídat. Mohl bys ji prosím vytřít teď?“, to je stížnost. Typická stížnost má tři části: (1) Takhle se cítím („rozzlobilo mě“); (2) ohledně určité situace („včera večer jsi nevytřel“); (3) a proto potřebuji/chci to a to („mohl bys vytřít teď?“). Kritizování je naproti tomu obecnější a obsahuje negativní vyjádření o charakteru či osobnosti partnera: „Proč jsi tak zapomnětlivý? Nesnáším, že musím pokaždé vytírat, když je řada na tobě. Je ti to úplně jedno,“ to je kritizování. Pokud výrok obsahuje stížnost, jde o mírný nástup. Obsahuje-li kritizování, jde o hrubé zahájení. Častou formou kritizování jsou výroky obsahující fráze „ty vždycky“ nebo „ty nikdy“. Z každé stížnosti můžete snadno udělat kritiku tím, že přidáte mou „oblíbenou“ větu: „Jsi normální?“

V následujícím úryvku z rozhovoru Dary s Oliverem můžete vidět, jak rychle se stížnost Dary změní v kritizování (a v hrubý nástup):

DARA: Ráda bych, aby se to vyřešilo, ale zatím to tak nevypadá. (prostá výtka) Zkoušela jsem vytvářet seznamy úkolů a nefungovalo to. Zkoušela jsem nechat to na tobě a měsíc se nic nedělo. (Kritizování. Naznačuje, že je to jeho chyba. I kdyby ano, obviňování situaci jen zhorší.)

Zde jsou další příklady ilustrující rozdíl mezi výtkou a kritizováním.

STÍŽNOST: V autě není benzín. Naštvalo mě, že jsi nenatankoval, jak jsi slíbil. Mohl bys to udělat zítra, prosím?

KRITIKA: Proč pokaždé na všechno zapomeneš? Říkala jsem ti snad tisíckrát, abys natankoval – a nic. Jsi naprosto neschopný.

STÍŽNOST: Proč jsi neřekla dřív, že jsi moc unavená na milování? Teď jsem zklamaný a je mi trapně. Prosím tě, příště mi řekni, že nemáš náladu na sex. Vezmu to v pohodě.

KRITIKA: Proč jsi vždycky tak chladná a sobecká? To bylo od tebe sprosté, takhle mě svádět. Co to s tebou je? Jsi frigidní?

STÍŽNOST: Prosím tě, dej mi vědět, než někoho pozveš na večeři. Chtěla jsem, abychom byli večer spolu sami. Ráda bych nám tento týden naplánovala romantický večer.

KRITIKA: Proč přede mnou pořád dáváš přednost přátelům? Jsem pro tebe vždycky až na posledním místě. Vyhýbáš se mi snad?

Vidíte-li v uvedených příkladech sebe nebo svého partnera, vítejte mezi námi. První jezdec je ve vztazích častý. Ovšem nedomnívejte se hned, že máte-li k sobě s partnerem výhrady, automaticky směřujete k rozvodovému řízení. Kritizování začíná být problém až tehdy, když je velice časté – pak totiž dláždí cestu dalším, daleko ničivějším jezdcům.

Druhý jezdec: Pohrdání.

Druhý jezdec vzniká z pocitu nadřazenosti nad partnerem. Je to forma neúcty. Jeho příjezd se ohlašuje v momentě, kdy se Dara posměšně ušklíbne nad manželovým návrhem, aby si udělali seznam úkolů a dali ho na ledničku. Prohlásí: „Opravdu si myslíš, že seznamy úkolů jsou tvoje parketa?“ Oliver na to, že po příchodu domů si potřebuje čtvrthodinku odpočinout, a pak se do svých domácích prací pustí. „Takže když tě nechám patnáct minut o samotě, pak jako radostně vyskočíš a něco uděláš?“ ptá se Dara, stále stejně posměšně.

„Možná. To jsme přece ještě nezkusili,“ odpoví Oliver.

Dara má příležitost zjemnit svůj tlak, ale místo toho vyrukuje se sarkasmem. „To by ti šlo, přijít domů a začít se povalovat nebo zalézt do koupelny,“ říká, načež provokativně dodává: „Takže dát ti patnáct minut je podle tebe všelék?“

Tento sarkasmus a cynismus je projevem pohrdání. Stejně jako nadávání, obracení očí v sloup, posměšky a jízlivý humor. Pohrdání v jakékoli podobě je pro vztah zhoubné, protože vyjadřuje znechucení. Je takřka nemožné vyřešit problém, když současně partnerovi sdělujete, že jste z něho znechuceni. Pohrdání nevyhnutelně konflikt vyostřuje a oddaluje usmíření.

Petr je v pohrdání mistr, přinejmenším vůči své ženě. Poslechněte si, co se děje, když s Cynthií probírají své rozdílné názory na utrácení. On říká: „Koukni jenom na rozdíl mezi naším oblečením a našimi auty. Myslím, že to přesně vystihuje, kdo jsme a čeho si ceníme. Ty mě nutíš, abych si myl auto, a na mytí svého si někoho najmeš. Moříme se, abychom tvé auto splatili, a ty si ho ani sama neumyješ. To je neskutečné. To je fakt vrchol rozmařilosti.“ … Přímo učebnicový příklad pohrdání. Petr poukazuje na to, že své peníze utrácejí různě, ale navíc ještě svou ženu obviňuje z morální zkaženosti – z rozmařilosti.

Cynthia mu odpoví, že je pro ni fyzicky náročné mýt si auto sama. Petr její vysvětlení odmítne a pokračuje v moralizování: „Já se o své auto starám, protože když se o něj budu starat, déle vydrží. Nekoukám na to jako ty: ,Á, prostě vyrazíme a koupíme nové.‘“

Cynthia pokračuje a snaží se dostat Petra na svou stranu: „Kdybys mi pomohl to auto umýt, byla bych ráda. Opravdu bych to ocenila.“ Místo aby se Petr chopil příležitosti k usmíření, chce pokračovat v boji.

„Kolikrát jsi mi pomohla umýt moje auto ty?“ oponuje.

Cynthia se znovu pokouší o usmíření: „Pomůžu ti umýt auto, když ty pomůžeš mně.“

Petr však nechce vyřešit problém, nýbrž vynadat Cynthii. A tak kontruje: „Na to se tě neptám. Tak kolikrát jsi mi pomohla?“

„Nikdy,“ odpoví Cynthia.

„Vidíš?“ řekne Petr. „To je přece tak trochu i tvoje zodpovědnost. To je, jako když ti táta koupí dům, budeš čekat, že ti ho ještě vymaluje?“

„A pomůžeš mi tedy vždycky umýt auto, když já ti taky vždycky pomůžu?“

„Když já si nejsem jistý, jestli chci, abys mi pomáhala,“ říká Petr a zasměje se.

„A pomůžeš mi tedy vždycky umýt to auto?“ ptá se Cynthia.

„Pomůžu ti, když budu moct. Nechci ti dávat bianko záruku na doživotí. To mě jako za to chceš zažalovat?“ ptá se Petr a znovu se zasměje.

V tomto rozhovoru je zřejmé, že Petrovi jde především o to, svou ženu ponížit. Jeho pohrdání je převlečené za moralizování. Je to vidět na výrocích typu „Myslím, že to přesně vypovídá o tom, kdo jsme a čeho si ceníme“ nebo „Nekoukám se na to jako ty: Á, prostě vyrazíme a koupíme nové“.

PARTNEŘI, KTEŘÍ SEBOU NAVZÁJEM POHRDAJÍ, JSOU NÁCHYLNĚJŠÍ K INFEKČNÍM CHOROBÁM (RÝMĚ, CHŘIPCE APOD.) NEŽ OSTATNÍ LIDÉ.

Pohrdání se vyživuje dlouhodobým negativním smýšlením o partnerovi. Negativní myšlenky budete hostit především tehdy, máte-li mezi sebou nevyřešené spory. Když se Petr s Cynthií ohledně mytí aut hádali poprvé, Petr se pravděpodobně tak pohrdavě nechoval. Patrně vznesl jednoduchou stížnost typu „Myslím, že by sis měla auto umývat sama. Někoho si na to najímat je příliš drahé.“. Když se pak nějaký čas nemohli dohodnout, jeho stížnosti se změnily na obecné kritizování typu „Ty vždycky moc utrácíš“. Konflikt trval dál a Petr měl Cynthie čím dál víc plné zuby, až to vyústilo v hádku, které jsme byli svědky.

Podobně smrtící je pro vztah také útočnost, blízká příbuzná pohrdání. Jde o jistou formu agresivního vzteku obsahující pohrůžku nebo provokaci. Když si manželka stěžuje, že manžel nechodí z práce včas na večeři, útočná odpověď může znít: „A co s tím jako uděláš?“ Když Petr říká Cynthii „To mě jako za to chceš zažalovat?“, říká to jakoby žertem, ale ve skutečnosti se chová útočně.

Třetí jezdec: Defenzivnost.

Petr se chová opravdu protivně, a tak není divu, že se Cynthia brání. Poznamenává, že si nedává mýt auto tak často, jak si Petr myslí. Vysvětluje mu, že je to pro ni fyzicky náročnější než pro něj. Je tedy pochopitelné, že Cynthia má tendenci se bránit, ale z výzkumů vyplývá, že tento postup málokdy mívá žádoucí účinek. Útočící partner toho většinou nenechá a neomluví se. To proto, že defenzivnost je ve skutečnosti určitou formou obviňování partnera. Vlastně tím říkáte: „Problém není ve mně, je v tobě.“ Jedním z typů defenzivnosti je pozice „nevinné oběti“. Takové naříkání partnerovi sděluje: „Proč se po mě vozíš? Vždyť toho pro tebe tolik dělám. Tobě se člověk nezavděčí.“

Defenzivnost, ať už v jakékoli podobě, konflikt pouze eskaluje. Proto je tak škodlivá. Cynthia Petrovi sděluje, jak náročné je pro ni mýt auto, ale Petr nezareaguje způsobem: „Ach tak, teď tomu rozumím.“ Její omluvu zcela ignoruje – nedá ani najevo, že ji vnímá. Naopak přitvrdí ve svém moralizování a říká, jak dobře se stará o své auto. Tím naznačuje, že Cynthia je rozmazlená, když to nedělá také. Cynthia prostě nemůže vyhrát – a jejich manželství také ne.

Kritika, pohrdání a defenzivnost nemusejí přiklusat do manželství přesně v uvedeném pořadí. Fungují spíše jako štafeta – předávají si mezi sebou kolík stále dokola, dokud tomu partneři neučiní přítrž. Můžete to pozorovat i na dalším průběhu rozhovoru Olivera a Dary ohledně domácích prací. Zdánlivě to vypadá, jako by se společně snažili hledat řešení, ale Dara se k Oliverovi chová stále více pohrdavě – zesměšňuje ho ironickými otázkami a rozcupuje na kousky každý Oliverův plán. Čím víc se Oliver brání, tím víc na něj útočí. Její řeč těla signalizuje přezírání. Mluví tiše s lokty opřenými o stůl a bradou položenou v kolébce z propletených prstů. Pálí na Olivera otázky jako profesor nebo soudce a snaží se ho ztrapnit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sedm principů spokojeného manželství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.