Nalini Singh v nakladatelství

FANTOM Print

Otrokyně citů

Předtuchy smyslnosti

Ledové pohlazení

Okovy minulosti

Okovy

minulosti

Nalini Singh

FANTOM Print

2015

Copyright © 2008 by Nalini Singh

Translation © Alžběta Lexová

Cover © Chris McGrath

ISBN 978-80-7398-330-7

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

S láskou pro mého otce Vijaye –
za všechno, co děláš, ale především za radost a smích.

Zapomenutí

Když Rada Psyů v roce 1969 navrhla zavést protokol Utišení, jehož cílem bylo vymýtit z Psyů veškeré emoce, narazila na zdánlivě nepřekonatelný problém – nedostatek rasové uniformity. Na rozdíl od dnešních chladných, izolovaných Psyů byli ti tehdejší pevně svázáni s okolním světem. Měli sny, dokázali plakat i milovat. A občas, jak je zcela přirozené, pocházeli jejich milovaní z jiných ras.

Psyové pojímali za druhy měňavce i lidi a přiváděli na svět děti smíšeného původu. Jak se dalo očekávat, právě tito rasově nečistí Psyové patřili k největším odpůrcům Utišení. Chápali, co vede ostatní Psye k tomu, aby zavrhli své emoce – strach z nepříčetnosti, z toho, že jejich děti propadnou šílenství, které prostupovalo jejich řadami –, ale zároveň si uvědomovali, že spolu s Utišením přijdou o všechno a o všechny, které milovali. Navždy.

Do roku 1973 panovala mezi oběma frakcemi patová situace. Probíhala nekonečná jednání, ale žádná ze stran nemínila ustoupit, proto se Psyové rozdělili na dva tábory – většina se rozhodla zůstat připojená k PsyNetu a poskytnout své mysli bezcitný poklid, který Utišení přinášelo.

Osud menšiny, již tvořili Psyové se smíšenou krví i někteří čistokrevní, jejichž druhové a družky pocházeli z řad měňavců a lidí, není jasný. Mnozí se domnívali, že byli vyvražděni komandem zabijáků Rady. Utišení bylo příliš důležité – poslední naděje Rady – na to, aby ho podrývala hrstka rebelů.

Kolovaly také zvěsti, že tito rebelové zahynuli při hromadné sebevraždě, a existovala i teorie, podle níž se stali prvními oběťmi takzvané rehabilitace v nově posvěceném Středisku – že byla jejich mysl vymazána a osobnost zničena. Vzhledem k tomu, že metody Střediska byly tehdy experimentální, přeživší by pravděpodobně strávili zbytek života ve vegetativním stavu.

Nyní, o století později, v roce 2080, panuje jediný konsensus, podle něhož byli rebelové neutralizováni tím nejkonečnějším způsobem.

Rada Psyů žádný disent netoleruje.

Kapitola 1

Talin McKadeová si pořád opakovala, že osmadvacetiletá žena – obzvláště žena, která viděla a přežila to, co ona – se přece nemusí obávat něčeho tak triviálního jako vejít do baru a sbalit tam chlapa.

Až na to, že tohle nebyl obyčejný chlap. A vzhledem k tomu, co o Clayovi zjistila v uplynulých dvou týdnech, poté, co se jí poprvé podařilo ho vystopovat, byl bar posledním místem, kde by ho hledala. Nijak zvlášť jí nesloužilo ke cti, že se tak dlouho rozhoupávala, aby ho oslovila, ale potřebovala si být jistá.

Clay, kterého znala, vysoký, vzteklý a silný chlapec, se za dobu, kdy se neviděli, stal očividně vysoce postaveným mužem v nejsilnější levhartí smečce v San Franciscu. DarkRiverové byli velice respektovaní, proto Clayova pozice svědčila o důvěryhodnosti a loajalitě. To poslední slovo se jí zařízlo do srdce jako nůž.

Clay byl vůči ní vždycky loajální. I ve chvílích, kdy si to nezasloužila.

Polkla a snažila se potlačit vzpomínky, které ji teď nesměly rozptylovat. Starý Clay byl pryč. Tenhle Clay… Toho neznala. Věděla jen, že od chvíle, kdy ho pustili z pasťáku, kde byl zavřený od svých čtrnácti let kvůli vraždě Orrina Hendersona, se nedostal do žádného střetu se zákonem.

Talin sevřela volant tak silně, až jí zbělaly klouby prstů. Cítila, jak se jí do tváří dere červeň, jak její srdce zběsile pumpuje krev do celého těla při vzpomínce na hrůzu a strach. Znovu cítila, jak na ni dopadají části Orrinova těla, jemné, vlhké věci, které nikdy neměly být odkryty. Jak se schovávala v koutě, zatímco Clay –

Ne!

Nesmí na to myslet, nesmí na to vzpomínat. Stačilo, že ji ty obrazy a pach syrového masa pronásledovaly ve snech každičkou noc. Nepoddá se jim i ve dne.

Její pozornost upoutala blikající bílo-modrá světla dalšího vozidla policie, které zastavilo na malém parkovišti před barem. Nacházela se tak před ním už dvě opancéřovaná auta donucovacích orgánů, tedy čtyři ozbrojení policisté, přesto se žádný z nich nehrnul dovnitř. Nebyla si jistá, co se děje, proto raději zůstala ve svém džípu na druhém parkovišti na opačné straně silnice.

Při pohledu na policejní auta jí po páteři stekl čůrek potu. Její mozek se už v útlém dětství naučil spojovat jejich přítomnost s násilím. Všechny instinkty na ni křičely, aby odtamtud vypadla. Musela však počkat, musela to vidět. Pokud se Clay nezměnil, pokud byl ještě horší… Sundala jednu ruku z volantu a přitiskla si ji k žaludku, který se svíral zoufalstvím. Clay byl její poslední nadějí.

V tu chvíli se rozletěly dveře baru tak prudce, že jí srdce vyskočilo až do krku. Ven vyletěla dvě těla. K jejímu překvapení policisté jen ukročili stranou, složili paže na hrudi a s nesouhlasným krčením obočí shlíželi na pár vymrštěný z baru. Dva mladí muži vyskočili na nohy… a znovu sebou plácli na zem, když jim na zádech přistála další dvojice.

Byli to teenageři. Od pohledu tak osmnácti nebo devatenáctiletí. Všichni byli zcela očividně zpití pod obraz. Zatímco tam všichni čtyři se sténáním leželi a nejspíš si přáli milosrdnou smrt, z baru vyšel další muž. Byl starší a i z dálky cítila jeho vztek, když dva chlapce zvedl a hodil na otevřenou korbu zaparkovaného auta. Večerní větřík si při tom lehce pohrával s jeho blonďatými vlasy.

Řekl něco směrem k policistům, čímž je očividně uklidnil. Jeden se i zasmál. Jakmile se zbavil první dvojice, popadl zbývající dva chlapce za krk a táhl je k autu, zcela netečný vůči tomu, že jim štěrk parkoviště musel do krve rozedírat kůži na místech, která nezakrývalo oblečení.

Talin sebou škubla.

Ti nebozí – a velmi pravděpodobně neukáznění – chlapci zítra kromě bolavé hlavy ucítí i každou modřinu a škrábanec. Dveře baru se znovu otevřely a objevil se v nich další muž. Talin v tu chvíli zapomněla na všechno a na všechny. Přes rameno měl jako pytel přehozeného dalšího kluka a druhou rukou táhl po zemi šestého stejným způsobem jako blonďák před ním.

„Clayi,“ zašeptala v návalu potřeby, vzteku a strachu. Od dětství se vytáhl do výšky, měřil teď tak metr devadesát. A jeho tělo… Rozhodně naplnil příslib syrové moci, který se kolem něj vždycky vznášel. Svalnatou postavu pokrývala hnědá pokožka se zlatavým podtónem.

Islina krev, pomyslela si Talin. Exotickou krásu Clayovy egyptské matky měla i po všech těch letech stále před očima. Islina pleť měla odstín černé kávy a její oči byly jako hořká čokoláda. Do Clayových genů však přispěla jen z poloviny.

Talin z dálky Clayovy oči neviděla, věděla však, že jsou pronikavě zelené jako oči kočkovité šelmy z džungle – nepopiratelné dědictví po jeho měňaveckém otci. Když byl ještě chlapec, dominovaly tyhle oči jeho obličeji, který doplňovala tmavá pokožka a vlasy. Měla tušení, že tomu tak stále je, ale ve zcela jiném smyslu.

Každý jeho pohyb svědčil o drsné mužské sebejistotě. Zdálo se, že tíhu dvou chlapců, jež hodil na hromadu vzadu na korbě auta, ani nepocítil. Představila si sílu jeho svalů a zachvěla se… absolutním, nezkrotitelným strachem.

Logiku i rozum smetla stranou vlna vzpomínek. Krev a maso, nekončící křik, vlhké, mlaskavé zvuky smrti. Věděla, že to nedokáže. Pokud měla jako dítě z Claye nahnáno, teď ji přímo k smrti děsil.

Přitiskla si dlaň k ústům, aby potlačila výkřik deroucí se ven.

V tu chvíli Clay ztuhnul a prudce zdvihl hlavu.

Clay odhodil Coryho a Jasona na korbu auta a měl zrovna v úmyslu se otočit a něco houknout na Doriana, když zachytil ve větru jakýsi zvuk. Jeho šelma ztuhla v očekávání lovu a potom nastražila všechny své neskutečně citlivé levhartí smysly, zatímco Clay zkoumal očima okolí.

Poznal ten zvuk, ten ženský hlas. Patřil mrtvé ženě. Nezáleželo mu na tom. Své šílenství přijal už před dávnou dobou. Proto se nyní rozhlížel a hledal ji.

Tally.

Na parkovišti na druhé straně silnice se nacházelo až moc aut, příliš mnoho míst, kde se Tallyin duch mohl ukrývat. Ještěže věděl, jak lovit. Vykročil tím směrem, když v tom ho Dorian plácl po zádech a zatarasil mu výhled. „Můžeme vyrazit?“

Clay cítil, jak se mu z hrdla dere zavrčení a tato reakce byla dostatečně iracionální na to, aby v něm znovu probudila zdravý rozum. „Co poldové?“ Posunul se, aby přes Doriana opět mohl sledovat protilehlé parkoviště. „Budou dělat potíže?“

Dorian zatřásl hlavou. Zlaté prameny jeho vlasů se zaleskly v záři pouličních světel, která se začínala rozsvěcet, jak zabudované senzory zaznamenaly ubývající světlo. „Přenechají to nám, protože se jedná jen o pár měňaveckých spratků. Stejně nemůžou zasahovat do vnitřních záležitostí smečky.“

„Kdo je zavolal?“

„Joe to nebyl,“ zmínil Dorian majitele baru – člena smečky DarkRiverů. „Ten zavolal nám, takže to musel být někdo jiný, koho otravovali. Zatraceně, jsem sice rád, že si Kit a Cory ujasnili, kdo má větší ocas, a přestali se spolu rvát, ale nikdy by mě nenapadlo, že se z nich stanou nejlepší kámoši a budou nás takhle přivádět k šílenství.“

„Kdyby po smečce teď tak zuřivě nešla Rada,“ prohlásil Clay, „klidně bych je nechal přes noc v chládku.“

Dorian souhlasně zabručel. „Joe pošle seznam škod. Ví, že mu to smečka uhradí.“

„A těchhle šest zmetků,“ prohodil Clay a strčil zpět Coryho, který se opile snažil zvednout, „si to pěkně odpracuje. Hádám, že do konce studií by mohli mít splaceno.“

Dorian se zakřenil. „Vzpomínám si, že jsem v tomhle baru taky přerazil pár židlí a dostal od tebe pěkně na prdel.“

Clay se na mladšího strážce zamračil, jeho pozornost se však stále upínala k parkovišti na druhé straně ulice. Nic se tam ani nehnulo, ale věděl, že kořist se občas může skrývat člověku přímo na očích. Ztuhnout jako socha patřilo k oblíbeným způsobům, jak přelstít predátora. Clay však nebyl žádné nepřemýšlející zvíře. Byl zkušený darkriverský strážce. „Ty jsi byl horší než tahle sebranka. Pamatuju, že ses mě zatraceně urputně pokoušel složit těma svýma ninja sračkama.“

Dorian mu cosi odpověděl, ale Clay ho nevnímal, protože v tu chvíli z parkoviště vystřelil malý džíp. „Postarej se o ně!“ houkl na Doriana a vyrazil za vzdalujícím se autem.

Kdyby byl obyčejný člověk, nemělo by pronásledování žádný smysl. I pro levhartího měňavce to byl v podstatě prohraný boj. Byl rychlý, ale ne dost na to, aby udržel krok s autem, jehož řidič držel plynový pedál na podlaze. A ona – rozhodně ona – to teď dělala.

Namísto toho, aby přijal porážku, však Clay vycenil zuby v krutém úšklebku. Věděl totiž něco, co řidička džípu netušila – něco, co z jeho nesmyslného pokusu ji dohnat činilo pokus reálný. Jeho levhartí část možná jednala instinktivně, ale jeho lidská polovina byla plně při smyslech. A ona to zjistí právě… teď!

Džíp se se skřípěním brzd jen o vlásek vyhnul hromadě zeminy, která blokovala cestu. K sesuvu půdy došlo teprve před necelou hodinou. Za normálních okolností by se o to DarkRiveři už postarali, ale vzhledem k tomu, že na téměř tomtéž místě došlo k menšímu sesuvu už před dvěma dny, nechali tuhle hromadu ležet, dokud celý svah neprohlédnou experti. V baru o tom hosty informovali, takže věděli, že mají jet objížďkou.

Jenže ona v baru nebyla. Schovávala se venku.

Zrovna se snažila vycouvat, když na místo dorazil. Auto však stávkovalo, protože její panika způsobila, že přehřála elektroniku, která vozidlo ovládala. Cítil ostrý, čistý pach jejího strachu, pod nímž se skrývala tak důvěrně známá, avšak zároveň nedefinovatelně špatná vůně, která ho přiměla ji pronásledovat.

Zadýchaně se zastavil uprostřed silnice za ní. Musela by ho přejet, aby se dostala pryč, a on ji nehodlal nechat utéct. Nevěděl, co je zač, ale její vůně byla až znepokojivě podobná té Tallyině a on chtěl vědět, jak je to, sakra, možné.

O pět minut později se řidička přestala pokoušet auto restartovat. Prach se usadil, poznávací značka auta z půjčovny byla opět viditelná a ptáci začali znovu zpívat. Přesto pořád vyčkával… dokud se konečně neotevřely dveře. Štíhlá noha v džínách a černých polobotkách se dotkla země.

Jeho vnitřní zvíře se nezvykle zklidnilo, když se z auta vynořila i ruka, která pevně sevřela rám dveří a otevřela je ještě více. Zpozoroval pihy a jemné, téměř nepostřehnutelné opálení. Z džípu opatrně vystoupila drobná žena. Několik dalších minut stála tiše zády k němu. Nijak ji nenutil se otočit ani nevydával žádné agresivní zvuky. Namísto toho jen stál a vpíjel se do ní pohledem.

Byla malá, ale ne křehká. V pevné křivce jejích zad se skrývala síla a zároveň jemnost, slibující protiváhu k tvrdému mužskému tělu. Měla křivky – smyslné, sladké křivky. Džíny pevně obepínaly její zadeček, čímž probouzely sexuální instinkty hluboko zakořeněné v jeho mužské i levhartí polovině. Chtěl kousat, škrábat a laskat.

Sevřel pěsti, přinutil se stát klidně a zvednout pohled nahoru. Pomyslel si, jak snadné by bylo ji zvednout, aby ji mohl líbat a zároveň nedostat křeč do krčních svalů. A on měl rozhodně v plánu tuhle ženu, která voněla jako Talin, líbat. Jeho šelma stále vrčela, že mu žena patří, a právě v tuto chvíli se necítil být dost civilizovaný na to, aby se s ní o tom přel. To přijde později, až odhalí pravdu o tomhle duchovi. Do té doby se hodlal koupat ve vlně divokého chtíče, v její známé, avšak zároveň neznámé vůni.

Dokonce i její vlasy měly stejně netradiční odstín, jako mívala Talin – syté zlato smíchané s čokoládově hnědou. Vždycky je nazýval hřívou. Byla podobná neuvěřitelným variacím barev v levhartí srsti. Ostatní by něco takového nezpozorovali, ale pro jiného levharta byly tyto odchylky naprosto zřetelné. Stejně jako vlasy této ženy. Nádherné. Husté. Jedinečné.

„Talin,“ řekl tiše a zcela se poddal svému šílenství.

Její záda ztuhla, po chvíli se však přesto otočila.

A celý svět se zastavil.

Kapitola 2

„Ahoj, Clayi.“

Srdce se mu znovu rozeběhlo a přimělo jeho tělo opět fungovat. Hluboko v hrdle se mu tvořilo zavrčení, on ho však potlačil, protože si byl bolestivě vědom strachu, který se z ní valil ve vlnách.

Do hajzlu! Tally se ho bála. To mu rovnou mohla vrazit do srdce dýku. „Pojď ke mně, Tally.“

Otřela si dlaně o stehna a zatřásla hlavou. „Přišla jsem si s tebou promluvit, nic víc.“

„A takhle se mnou mluvíš? Že utečeš?“ Nabádal se ke klidu, nechtěl na ni vyjet. Tohle byla jejich první konverzace za dvacet let. Měl však pocit, jako by spolu naposledy mluvili včera, tak snadné a přirozené se mu to zdálo. Až na její strach. „Hodlala jsi to auto vůbec někdy zastavit?“

Polkla. „Měla jsem v plánu si s tebou promluvit v tom baru.“

Levhart toho měl právě dost. S nadpřirozenou rychlostí vlastní svému druhu k ní přiskočil na centimetry blízko dřív, než se vůbec stačila nadechnout k výkřiku. „Máš být mrtvá.“ Nechal ji nahlédnout do svého nitra, aby spatřila vztek – ten, který v něm kvasil dvacet let. Kvasil a šířil se celým jeho tělem, dokud neovládal každičkou buňku. „Lhali mi.“

„Já vím… věděla jsem o tom.“

Ztuhnul šokem. „Cože?“ Celou tu dobu, co stopoval ducha, si byl jistý, že mu lhali a Talin to ani netušila. Ničilo ho, že je někde sama a žije v domnění, že porušil svůj slib, že se k ní vrátí. Nikdy by ho ani ve snu nenapadlo, že by se na tom mohla podílet.

Její pohled barvy bouřkových mračen se střetl s jeho. „Požádala jsem je, aby ti řekli, že jsem zemřela při autonehodě.“

Měl pocit, jako by do něj vrazila nůž a vyhloubila mu s ním díru přímo do duše. „Proč?“

„Nenechal bys mě být, Clayi,“ zašeptala. V jejích zlatem orámovaných šedých očích se zračila kromě strachu také rozervanost. „Byla jsem v dobré rodině, snažila jsem se žít normální život,“ zkřivila rty, „nebo alespoň tak normální, jak jen bylo možné. Ale nemohla jsem volně dýchat. Cítila jsem, že mě stopuješ od chvíle, kdy tě pustili z pasťáku. Bylo mi dvanáct a bála jsem se zavřít oči, abys mě nenašel ve snech!“

Levhart v jeho nitru vycenil zuby a zavrčel. „Patřila jsi ke mně! Musel jsem tě chránit!“

„Ne!“ Zaťala ruce v pěst a celé její tělo ztuhnulo odmítnutím. „Nikdy jsem nebyla tvoje!“

Zvíře i muže síla jejího odporu zaskočila. Většina lidí si myslela, že je Clay jako chladní Psyové, že nic necítí. V ten moment si přál, aby to byla pravda. Naposledy cítil takovou bolest – jako by jeho duši trhaly na kusy stovky bičů – v den, kdy ho pustili z pasťáku. Hned tehdy volal na sociálku.

„Je mi to líto, Clayi. Talin před třemi měsíci umřela.“

„Cože?“ V hlavě měl zcela prázdno, sny o budoucnosti rozdrtila černočerná zeď. „Ne.“

„Při autonehodě.“

„Ne!“

Ta zpráva ho srazila na kolena, roztrhala ho na kusy a vyřízla mu srdce z těla. V porovnání s tímhle odmítnutím však byla tehdejší bolest naprosto zanedbatelná. Navzdory tomu, že kvůli ní vnitřně krvácel, pořád se jí chtěl dotknout. Ne, on se jí potřeboval dotknout. Jenže když zvedl ruku, ucukla.

Ochranitelskému zvířeti v jeho nitru nemohla provést nic horšího. Postavil se bolesti osvědčeným způsobem, který používal doposud – potlačil všechny emoce a nechal na povrch probublat jen vztek, který ho pak vždycky ovládal celé dny. Dnes však ona bolest odmítala odejít. Zarývala se do něj tak silně, až se bál, že začne krvácet.

„Nikdy jsem ti neublížil,“ procedil skrz zatnuté zuby.

„Nemůžu zapomenout na všechnu tu krev, Clayi.“ Hlas se jí třásl. „Nemůžu zapomenout.“

To nedokázal ani on. „Viděl jsem tvůj úmrtní list.“ Když pominul prvotní šok, tak mu došlo, že mu lhali. Musela to být lež. Ale… „Potřebuju se ujistit, že jsi skutečná. Že žiješ.“

Když tentokrát zvedl ruku k její tváři, neuhnula. Ani se však k jeho dlani nepřitulila, jak to dělávala, když byla ještě dítě. Její pleť byla hebká a zlatá jako med. Po nose a tvářích měla rozprášenou hrstku pih. „Slunci ses zrovna nevyhýbala, jak vidím.“

Překvapeně na něj pohlédla a pak se plaše usmála, což pro něj bylo jako rána do břicha. „V tom jsem nikdy nebyla moc dobrá.“

Aspoň v tomhle ohledu se nezměnila. Jinak se toho na ní změnilo tolik. Jeho Tally se k němu vrhala s otevřenou náručí pět nejšťastnějších let jeho života, hledala u něj přátelství a ochranu. Nyní tlačila do jeho ruky, dokud ji nespustil, a její rezervované odmítnutí ho pálilo v hrudi. Proto zněl jeho hlas drsně, když se jí zeptal: „Jestli mě tak moc nenávidíš, proč jsi přišla?“ Proč mu nemohla ponechat jeho vzpomínky na dívku, která v něm kdysi viděla jen to dobré?

Ty vzpomínky byly jedinou věcí, která mu pomáhala v boji s vnitřní temnotou. Vždycky ji v sobě měl, nyní však na něj dotírala každou minutu každičkého dne a vábila ho do náručí klidu a míru, jehož mohl docílit, kdyby nic necítil. Už žádná bolest, slibovala. Ani pevná pouta smečky už ho nezvládala udržet, ne když ho násilí lákalo do svých tenat ve dne v noci, hodinu za hodinou, každou bolestivou vteřinu.

Talininy oči se rozšířily. „Já k tobě ale necítím nenávist. To bych nikdy nemohla.“

„Odpověz mi na otázku, Talin.“ Už jí nikdy nebude nazývat Tally. Tohle nebyla Tally, jediný člověk na světě, který ho skutečně miloval, než ho přitáhla smečka DarkRiverů. Tohle byla Talin, cizinka. „Něco chceš.“

Tváře jí znachověly. „Potřebuju pomoc.“

Nikdy by ji nedokázal odmítnout, ať by šlo o cokoli, poslouchal ji však zdánlivě zcela lhostejně. Hrozilo, že něha, již k ní cítil, se přetvoří v cosi, co by nejradši zaútočilo a ublížilo jí. Kdyby podlehl hloubce svého vzteku a vyděsil ji tak, že by znovu utekla, mohl by to být ten moment, který by ho postrčil přes okraj propasti.

„Potřebuju někoho dost nebezpečného na to, aby si poradil s nestvůrou.“

„Proto ses obrátila na rozeného vraha.“

Znovu sebou škubla, pak se však odhodlaně napřímila. „Obrátila jsem se na nejsilnějšího člověka, kterého znám.“

Odfrkl si. „Chtěla jsi mluvit. Tak mluv.“

Pohlédla přes jeho rameno. „Mohli bychom se přesunout někam do soukromí? Někdo by sem mohl přijet.“

„Cizince do svého brlohu neberu.“ Clay byl naštvaný, a když byl naštvaný, byl hnusný.

Talin zdvihla bradu v gestu plném odvahy, jež v něm vyvolalo staré vzpomínky. „Dobře. Můžeme do mého bytu v San Franciscu.“

„To ani náhodou.“ Občas pracoval v hlavní centrále DarkRiverů v čínské čtvrti, ale ta byla postavená pro kočky. Necítil se v ní uvězněný. „Strávil jsem čtyři roky v kleci.“ Nepočítaje těch čtrnáct let, které prožil s matkou v bytech velkých jako krabice od bot, jež nazývali domovem. „Mezi čtyřmi stěnami se necítím dobře.“

Obličejem se jí přehnala vlna bolesti, z níž jí oči potemněly téměř do černa a jejich zlaté orámování zazářilo jako oheň. „Omlouvám se, Clayi. Šel jsi do vězení kvůli mně.“

„Jen si nelichoť. Nenutila jsi mě stáhnout tvého otčíma z kůže a vykuchat ho.“

Přitiskla si sevřenou pěst k břichu. „Přestaň.“

„Proč?“ pokračoval Clay krutě, jak jeho vztek a majetnickost převážily zuřivě ochranitelské pocity, které k Tally choval. Znovu si připomněl, že tahle žena není Tally, není to ta dívka, kvůli jejíž ochraně by i zemřel. „Zabil jsem Orrina, viděla jsi to. Asi nemůžeme předstírat, že se to nestalo.“

„Nemusíme o tom mluvit.“

„Kdysi jsi mívala větší koule.“

Tváře jí znovu zrudly. Zároveň však udělala krok vpřed a celou její postavou vibroval zjevný vztek. „To jsem měla. Než mě celou ohodila krev a do uší se mi nesmazatelně vryly výkřiky bolesti a levhartí řev.“

Dravý měňavec dokázal lovit v absolutní tichosti – ať už v lidské, či zvířecí podobě. Ten den ho však přepadla taková zuřivost, že jeho zvíře vyplulo zcela na povrch. Těch pár krvavých minut nebyl člověkem, byl levhartem na dvou nohách. Museli ho složit uspávací puškou plnou sedativ na zvířata, aby ho dostali od znetvořeného těla Orrina Hendersona.

Poslední věc, kterou spatřil, když ležel tváří v krvi na podlaze, byla Tally stočená do klubíčka v rohu pokoje, s obličejem pokrytým kapkami krve a dalších věcí, růžových jako maso a šedivých. Její pohled procházel skrz něj, pihy byly na pobledlé tváři vedle krve zřetelně viditelné. Zčásti byla ta krev její. Mnohem více však pocházelo z Orrina.

„Mívala jsi na tvářích víc pih,“ poznamenal tiše, ztracený ve vzpomínkách. Nebyly pro něj děsivé. Byl natolik zvířetem, že mu nezáleželo na nikom mimo smečku, obzvláště ne na těch, kteří členům jeho smečky ubližovali. Vždycky věděl, že pro ochranu smečky klidně i zabije.

„Neměň téma.“

„To nedělám. Tvůj obličej byl to poslední, co jsem na svobodě viděl.“ Přejel jí jedním prstem po pihách. „Musely vyblednout nebo se přesunout, jak jsi dospívala.“

„Jo, to určitě,“ odsekla a poprvé zněla přesně jako dívka, kterou znával. „Spíš se rozmnožily a rozšířily. Potvory zatracené.“

„Patří k tobě,“ řekl pobaveně, protože ho její nenávist k drobným pigmentovým skvrnkám jako vždy rozveselila. „Jsou tvoje.“

„Vzhledem k tomu, že krémy nepomáhají a nehodlám podstoupit laserovou operaci, tak hádám, že asi opravdu jsou.“

Téměř se uvolnil, uvězněný v ozvěnách pradávné minulosti. Bože, Talin nad ním měla takovou moc. Plazil by se před ní. Vědomí vlastní slabosti vůči ženě, která shledávala jeho divoké srdce odpudivým, přidalo jeho dalším slovům ostrý podtón. „Dej mi klíč.“

O krok ustoupila. „Je to přehřáté. Můžu –“

„Dej mi ten posraný klíč, nebo si najdi jiného blbce, co ti pomůže.“

„Takový jsi nebýval.“ Zírala na něj velkýma vyděšenýma očima a tiskla k sobě rty, jako by se snažila potlačit strach. „Clayi?“

Natáhl k ní ruku. O dlouhou vteřinu později vložila do jeho dlaně elektronický klíč. Většina aut měla zámky nastavené na otisk prstu majitele a půjčovny právě z toho důvodu radši poskytovaly přednastavené klíče, aby nemusely trávit pokaždé několik hodin programováním zámku pro každého dalšího zákazníka. Sice to šetřilo čas, ale zároveň to dost usnadňovalo práci zlodějům. Idioti. „Nastup si.“

Bez dalšího slova obešel džíp a nasedl na místo řidiče. Než přestala trucovat a přesunula se na sedadlo spolujezdce, už měl nastartováno. Sotva jí dal čas na to, aby se připoutala, pak prudce vycouval, obrátil auto a vyrazil zpět cestou, po níž přijela.

Bar se nacházel na okraji Napy, poblíž hlubokých lesů, které patřily k teritoriu DarkRiverů. Mířil do chladného soukromí hustého lesa a ze všech sil se snažil ignorovat ostrou ženskou vůni Talin, sedící na vedlejším sedadle. Jakkoli dráždivá ta vůně byla, stále na ní cítil něco nepřirozeného, co jeho levharta mátlo. V tu chvíli však neměl náladu to analyzovat. Plně se nechal ovládat adrenalinem.

„Kam jedeme?“ ozvala se o deset minut později, když sjel z cesty do stínu vysokých jedlí, které celé oblasti dominovaly. „Clayi?“

Jen tiše zavrčel, až příliš vytočený na to, aby se obtěžoval chovat slušně.

Talin cítila, jak se jí chloupky vzadu na krku napřímily. Clay byl odjakživa méně než civilizovaný. I když byl lapený v klaustrofobických podmínkách bytového komplexu, kde se seznámili, a skrýval svou zvířecí stránku za maskou tiché síly, stále se pohyboval jako predátor na lovu. Nikdo si nikdy nedovolil Claye šikanovat, ani chlapci dvakrát tak staří, ani členové gangu, kteří pro terorizování ostatních přímo žili, a dokonce ani bývalí zločinci.

Jenže to bylo tehdy – za jeho současným chováním stálo ale cosi jiného. „Přestaň se mě snažit vyděsit.“

Vycenil na ni zuby, až na svém sedadle nadskočila. „Nemusím se snažit. Jsi podělaná strachy tak jako tak. Cítím tvůj strach a svinsky mě to uráží.“

Na tenhle aspekt jeho měňavecké bytosti zapomněla. Více než dvacet let žila mezi lidmi a nedravými měňavci, jak se snažila záměrně zvětšit vzdálenost mezi sebou a Clayem. A kam ji to přivedlo? Sem, zpátky na začátek… a ztratila přitom všechno, na čem jí záleželo. „To jsi řekl, když jsme se poprvé potkali.“

Býval to vysoký, silný a nebezpečný kluk a ona z něj byla vyděšená. Celý její krátký život jí lidé ubližovali, a on vypadal přesně jako ten typ, kterému by to mohlo působit radost. Proto se od něj držela dál. Avšak ten den, kdy ho viděla spadnout a zlomit si nohu na zadním dvoře jejich bytového komplexu – spíš na smetišti než zadním dvoře –, nedokázala zůstat stranou a nechat ho trpět o samotě.

Zuby jí samým strachem cvakaly, ale přesto vešla do pokoje a k telefonu. Orrin ležel v limbu na gauči. Nějak se jí podařilo navzdory přísnému zákazu a hrůze z následného trestu zavolat záchranku. Pak odemkla dveře a seběhla dolů, aby s Clayem počkala na pomoc. Příliš ho to nepotěšilo. Ve svých třech letech byla předčasně vyspělá a věděla, že devítiletý chlapec, obzvláště jeho rozměrů, může představovat velké nebezpečí.

„Zavrčel jsi na mě, abych zmizela, a řekl jsi, že rád lámeš kosti malým holkám.“ Tohle byl její malý trik a zároveň prokletí – pamatovala si každý okamžik svého života od narození a občas i něco před tím. Proto uměla mluvit dříve než všichni ostatní a číst ještě před tím. „Říkal jsi, že voním jako jemná, šťavnatá a lákavá kořist.“

„To platí pořád.“

Ta poznámka ji vytočila navzdory její obezřetné opatrnosti. „Clayi, přestaň. Chováš se jako puberťák.“ Taky se mu dost efektivně dařilo zvyšovat její strach. Uvědomoval si vůbec, jak děsivý je? Velký, neuvěřitelně silný a tak zatraceně vzteklý, že téměř fyzicky cítila ránu, kterou jí uštědřil pohledem.

„Proč bych měl přestat? Když tě budu mučit, tak aspoň z téhle návštěvy vytřískám nějakou legraci.“

Napadlo ji, jestli neudělala chybu. Clay, kterého znávala, byl divoký, ale byl to dobrák. U tohoto muže si tím nebyla jistá. Vypadal jako pravý predátor, beze cti nebo duše. Její něžné srdce ji však nutilo na něj dál tlačit, našeptávalo jí, že se v něm skrývá víc než jen vztek. „Patříš ke smečce DarkRiverů.“

Žádná odpověď.

„Je to smečka tvého otce?“ Isla byla člověk. To po svém otci Clay zdědil měňavecké geny.

„O svém otci vím jenom to, že byl levhart. Isla mi nikdy víc neřekla.“

„Myslela jsem, že možná –“

„Co? Že změnila názor a na smrtelné posteli se rozhodla být příčetná?“ Hořce se zasmál. „Nejspíš byla družkou levharta, který zemřel. Hádám, že byla vždycky křehká a ta ztráta ji zlomila nadobro.“

„Ale já myslela, žes nevěděl, jestli byli manželé.“

„Druhové, ne manželé. V tom je sakra rozdíl.“ Pokračovali dál po ztemnělé stezce, kterou ubývající denní světlo pronikající skrz husté koruny stromů nedokázalo osvětlit. „Tehdy jsem o svojí rase věděl totální prd. Dnes vím, že pokud nezasáhnou doktoři – a i potom je ta pravděpodobnost mizivá –, pak jsou levharti neplodní, dokud nemají druha, nebo nejsou v dlouhodobém vztahu. Žádná neplánovaná těhotenství, žádné překotné uzavírání sňatků.“

„Aha.“ Kousla se do spodního rtu. „DarkRiverové tě tedy naučili, jak být levhartem?“

V jeho pohledu se nezračil ani ždibec přátelskosti. „Proč myslíš? Protože už nejsem tak snadno ovladatelný, jak si pamatuješ? Tvůj levhartí mazlíček?“

Vybuchla smíchy a smála se tak, až ji začalo bolet břicho. „Clayi, jestli někdo na někom visel, tak jsem to byla já. Nikdy bych se neodvážila ti poroučet.“

„Ale hovno,“ zamumlal, ale zdálo se jí, že tón jeho hlasu se trochu zmírnil. „Vždyť jsi mě, kurva, nutila chodit na čajové dýchánky.“

Pamatovala si, jak ji před prvním varoval: Jestli to někomu vyzvoníš, sežeru tě a tvoje kosti použiju jako párátka.

Mělo ji to děsit, ale Clay v sobě tenhle druh zla neměl. A i ve svých třech letech věděla o zlu už dost na to, aby rozpoznala, kteří dospělí ho v sobě mají a kteří ne. Proto se s rozšířenýma očima posadila naproti němu a měli čajový dýchánek. „Byls tehdy můj nejlepší přítel,“ pronesla tiše. „Můžeš být mým přítelem i teď?“

„Ne.“ Prázdnota jeho odpovědi jí otřásla. „Jsme tady.“

Vyhlédla z okna a uviděla malou mýtinu. „Kde?“

„Chtěla jsi soukromí. Tohle je soukromé.“ Zhasnul světla, vypnul motor a vystoupil.

Neměla jinou možnost než ho následovat, proto šla za ním do středu mýtiny, kde se opřel o spadlý kmen stromu čelem k ní. Jeho oči se v ubývajícím světle leskly tak zlověstně, až zalapala po dechu. Nebezpečný, rozhodně byl nebezpečný. Byl však zároveň nádherný – stejně jako jeho divoký zvířecí druh.

Smrtící. Nedotknutelný.

„Proč jsi mě přivezl sem?“

„Jsme na území DarkRiverů. Je tu bezpečno.“

Objala se pažemi. Okolní jarní vzduch byl sice chladný, ale to nebyl důvod, proč potřebovala útěchu objetí. Byla to Clayova chladná rezervovanost, kterou jí dával beze slov najevo.

Bolelo to.

A ona věděla, že si to způsobila sama. Nemohla však nic předstírat. To, co teprve jako osmiletá Claye viděla spáchat, ji traumatizovalo tak, že téměř rok vůbec nepromluvila. „Byl jsi tak brutální,“ slyšela samu sebe říkat, namísto toho, aby ho poprosila o to, kvůli čemu překonala svůj strach a vystopovala ho. Potřebovala, aby jí porozuměl, aby jí odpustil její zradu.

„Byl jsi moje bezpečné útočiště, jediná osoba, které jsem mohla věřit, že se nikdy nepřestane ovládat a neublíží mi,“ pokračovala tváří v tvář jeho mlčení. „Ale nakonec jsi byl násilnější než kdokoli jiný. Jak jsem si mohla být jistá, že se tahle zuřivost nikdy neobrátí mým směrem, co, Clayi?“

Jeho zavrčení vzpřímilo každý chloupek na jejím těle.

Kapitola 3

Uteč! křičela na ni její mysl.

Talin neutekla. Utíkání bylo už dost. Přesto cítila, jak jí srdce buší až v krku.

„Vždycky jsi věděla, kdo jsem,“ řekl Clay hlasem plným syrového vzteku. „Sama sis zvolila, že o tom nebudeš přemýšlet, rozhodla ses předstírat, že jsem tím, kým jsi mě chtěla mít.“

„Ne.“ Odmítala ustoupit. „Ty jsi býval jiný.“ Než zjistil, co Orrin provedl. Než se uchýlil k vraždě, aby jí zajistil bezpečí. „Byl jsi –“

„Vymýšlíš si pohádky,“ odsekl tvrdě. „Jediný rozdíl je, že tehdy jsem se k tobě choval jako k dítěti. Ale už nejsi dítě.“

A on nemíní zatahovat drápy, napadlo ji. „Je mi jedno, co tvrdíš. Jsme pořád přátelé.“

„Ne, to nejsme. Ne, když se třepeš jako ratlík, sotva mě vidíš. Mí přátelé mě nepovažují za monstrum.“

Na to neměla co říct. Bála se ho, možná víc než kohokoli jiného na téhle planetě. Clay ji jednou málem zničil a byl jediným člověkem, který nad ní měl tu moc i nyní. „Je mi to líto.“ Litovala, že její slabost z něj učinila vraha, že nebyla dost silná, aby se přenesla přes to, co zažila v tom zakrváceném pokoji. Litovala, že sem vůbec přišla.

Ne.

Nemrzelo ji, že ho vyhledala. „Chyběl jsi mi.“ Scházel jí každý den. A teď z něj byl jen stín ve tmě. Jediné, co z něj viděla, byly jeho zelené kočičí oči. Pak vycítila, že se pohnul. Složil si paže na hrudi, čímž se od ní ještě více distancoval.

„Tohle nemá cenu,“ zašeptala a cosi křehkého v jejím nitru se s těmi slovy rozbilo. „Vím, že je to moje chyba.“ Kdyby za ním přišla v osmnácti, možná by měl vztek, ale pochopil by, proč to udělala. Rozuměl by její potřebě zesílit bez jeho opory dostatečně na to, aby se mu mohla vyrovnat. Jenže ona čekala příliš dlouho a on už jí nepatřil. „Měla bych se vrátit.“

„Řekni mi, proč jsi přišla, a já rozhodnu, jestli to mělo cenu.“ Drsnost jeho hlasu po ní přejela jako znepokojivě intimní pohlazení.

Zachvěla se. „Nerozkazuj mi.“ Pustila ta slova ven dřív, než si to stihla rozmyslet. Už jako dítě se naučila nechávat si své názory pro sebe. Bylo to tak bezpečnější. Stačila však půlhodina s Clayem – Clayem, který jí byl nyní v podstatě cizí – a už se začínala vracet k tomu, jak jejich vztah vypadal kdysi. On byl na rozdíl od ostatních jedinou osobou, kterou vytáčelo, když mlčela. Možná, napadlo ji a zažehlo to v ní jiskřičku naděje, možná se v tomhle ohledu nezměnil. „Nejsem pes, který kolem tebe bude na rozkaz tajtrlíkovat.“

Následovala chvíle ticha, pak zaslechla, že se Clay opět pohnul. „Pořád máš prořízlou pusu.“

Pevný uzel v její hrudi se mírně povolil. Kdyby jí Clay býval řekl, aby zmlkla… „Můžu se tě zeptat na pár věcí?“

„To jsem jako u přijímacího pohovoru, nebo co? Promiň, Talin, ale pravidla tady určím já.“

Ten výsměch bolel mnohem víc než jakákoli fyzická rána. Vždycky si bývali rovni – přátelé. „Jen tě chci znovu poznat.“

„Stačí, když budeš vědět, že jsem teď ještě nebezpečnější a víc smrtící než předtím.“ Vyšel ze stínů dost na to, aby jasně viděla odmítavý výraz v jeho obličeji. „Otázky taky budu klást já – řekni mi, kam jsi šla, když mě odvedli?“

Jeho slova otevřela stavidla pro další vlnu vzpomínek. Vybavila si zdrogovaného Claye, kterého táhli pryč policisté poté, co mu spoutali ruce za zády extra pevnými želízky. Nebránil se, kvůli sedativům, která do něj nastříleli, ani nemohl.

Odmítal však zavřít oči, jeho pohled se od ní ani na moment neodtrhl.

Zelená.

Tahle barva prostupovala její vzpomínky na ten den. Ne sytě rudá barva krve, ale zářivý plamen té jiskřivé zeleně. Clayovy oči. Plakala, když ho odváděli, ale jeho pohled ji nabádal k tomu, aby byla silná, že se pro ni vrátí. A vrátil.

To Talin zradila jejich tichou úmluvu, to ona byla příliš zlomená na to, aby si znovu pustila do života levharta. A tohle její selhání ji pronásledovalo celý život. „Po Orrinově smrti se toho chopila média,“ řekla a přinutila se přenést se přes ostrou bolest ze ztráty. „Tehdy jsem si to ani neuvědomovala, ale později jsem se k tomu vrátila a dohledala si to.“

„Chtěli mě utratit. Jako zvíře.“

„Ano.“ Spustila ruce a sevřela dlaně v pěst. Nedokázala si představit svět bez Claye. „Jenže pak zasáhl Úřad pro ochranu dítěte. Byli k tomu přinuceni, když někdo vypustil ven pravdu o Orrinovi… a o tom, co mi dělal.“ Do úst se jí nahrnula žluč, ale potlačila ji silou, kterou si vypěstovala díky svému dočasnému pobytu v samotném pekle.

Nemohla vymazat minulost, její fotografická paměť jí to nedovolila, ale naučila se myslet dál než jen na temnotu. „Stala se z toho politická záležitost a úřady ti daly nižší trest. Umístily tě do pasťáku do tvých osmnácti let.“

„Vím, co se stalo mně,“ odpověděl jízlivě, „byl jsem u toho. Já se ale ptal na tebe.“

„Snažím se ti to říct!“ Tváří v tvář jeho dominantní mužskosti se vztekle napřímila v ramenou. „Přestaň na mě tlačit.“

„Fajn, sakra, mám přece celou noc, že jo? Vezmi to vlastním tempem, jak se to tobě bude hodit.“

„Sarkasmus ti nesluší.“ Byl příliš surový, příliš zemitý, až moc divoký.

„Nic o mně nevíš.“

V tom měl pravdu, uvědomila si s dalším zábleskem bolesti. Neznala ho. Vzdala se svého práva na něj v den, kdy ho přiměla uvěřit tomu, že je mrtvá. „Díky vší té mediální pozornosti,“ pokračovala, „se ozvalo hodně lidí s nabídkou, že mě adoptují.“

„To vím taky – bylo to v novinách.“

Přikývla. „Můj sociální pracovník dostal padáka, když se provalilo, že většinu své pracovní doby strávil hazardními hrami.“ A hazardoval právě s těmi životy, které přislíbil chránit. „Ten nový – Zeke – měl malou holčičku mého věku. Udělal pro mě všechno možné i nemožné, osobně zpovídal a odmítal všechny žadatele.“

Clay byl stále potichu, ale jeho oči se vztekle a nebezpečně zableskly. Došlo jí proč – byl to Zeke, kdo mu lhal o její smrti.

Střetla se pohledem s levhartem naproti sobě a cítila strach, zmatek a potřebu. Občas měla pocit, jako by se už narodila s tím, že Claye potřebuje. „Umístil mě do rodiny Larkspurových, která žila na venkově v Iowě.“ Prostor, nekonečné lány zeleně, pravidelná strava – to všechno pro ni představovalo obrovský šok. „Hnízdo by se ti líbilo – tak Larkspurovi nazývají svoji farmu. Spousta místa na hraní, na život.“

Zdálo se jí, že jeho postoj je o něco méně agresivní. „Byli na tebe hodní?“

Přikývla a silně se kousla do jazyka dřív, než se mohla poddat touze ho odprosit, aby bylo všechno zase takové jako před tím dnem, kdy se to zhroutilo. Orrin jí roztrhl ret a zlomil pár žeber, ale až pohled na Claye, jak ho táhli ze dveří, ji zlomil. „Byla jsem poškozená, Clayi.“ Neexistoval způsob, jak jinak to říct. „Byla jsem poškozená už před Orrinovou smrtí. Ta mě už jen strčila přes jakýsi pomyslný okraj v mojí mysli. Ale Larkspurovi mě přijali, nesoudili mě, snažili se mě začlenit do své rodiny. Zničehonic jsem měla dva starší bratry, jednu starší sestru a jednu mladší.“

„To zní jako pořádná fuška.“

„Zpočátku to tak bylo.“ Velká, hlučná a usměvavá rodina na ni byla moc a Talin se věčně choulila do klubíčka v temných koutech. „Pak jsem si najednou jednoho dne uvědomila, že uplynul rok a nikdo mi neublížil. Když tě pustili, bylo mi dvanáct a už jsem se z toho vyhrabala.“ Noční můry měla jen jednou, nebo dvakrát do týdne a ve škole vyváděla čím dál míň.

„Tak ses rozhodla mě odstřihnout a nechat minulosti.“ Hořce se zasmál. „No vlastně, proč, sakra, ne?“

„Ne, tak to nebylo.“ Natáhla se po něm, ale ruku opět spustila, když ustoupil hlouběji do stínu. „Já jen…“ Jak mu vůbec mohla vysvětlit mučivý zmatek, který ji poháněl? Věděla, že nebyla dost silná na to, aby se tehdy Clayovi postavila, aby se postavila hrůzám minulosti, zároveň se však o něj bála.

„Ukradla jsem čtyři roky tvojí svobody. Byla jsem odhodlaná nestát se pro tebe břemenem na zbytek tvého života.“ Ve svých sotva dvanácti letech si byla až bolestně vědomá toho, co všechno by dokázal obětovat, jen aby ji udržel v bezpečí. „Nechtěla jsem tě spoutat, donutit tě, aby ses o mě staral jen proto, že jsem byla příliš slabá na to, abych se o sebe starala sama. Už tak jsi strávil kus života tím, že jsi to dělal pro Islu.“ Ta skutečnost změnila jejich vztah – nebyli matka a syn, ale pečovatel a pacientka. Představa, že by ji Clay zařadil do stejné kategorie, Talin tehdy děsila. Pořád ji děsila.

„Nelži mi,“ varoval ji zlověstně. „Byla jsi vyděšená, tak jsi utekla.“

„Říkám ti pravdu.“ Polkla. „Ale ano, měla jsem taky strach. Neviděl jsi to, co já, Clayi. Ten den, v Orrinově ložnici, ses proměnil v někoho, koho jsem neznala. Někoho hrůzostrašnějšího, než jsem kdy potkala.“ Čekala, že ji přeruší a řekne, že to dělal pro ni, ale mlčel. Její pocit viny zesílil. „Proč mi to nevyčítáš? Všechno by bylo mnohem jednodušší. Vyčti mi to, křič na mě, zatraceně!“

„Co bych ti měl vyčítat, Talin? Co jsi udělala? Přátelila ses se mnou. To bylo tvoje jediné provinění.“ Stále se nehýbal, jako by s okolním prostředím srostl. Nedokázala ani říct, kde končí on a začíná les. „Tihle Larkspurovi… proč nepožádáš o pomoc je?“

„Přinesla jsem do jejich rodiny temnotu. Nechci tam zatáhnout i zlo.“

„Jsou tvoje smečka, měli by tě podpořit.“

Jeho volba slov ji překvapila. „Moje smečka? Ne, to bych neřekla. Já… já byla návštěva. Udělala jsem ji ze sebe, opustila jsem je v šestnácti, když jsem dostala stipendium na internátní škole.“ I jejich jméno si propůjčila jen do dospělosti – dost dlouho na to, aby za sebou zametla stopy pro případ, že by po ní Clay pátral. „Nikdy jsem si je k sobě nepustila.“

„Proč ne?“

„Ty sis svoji smečku pustil k tělu?“ zeptala se v zoufalé snaze získat po letech nevědomosti alespoň nějaké odpovědi.

„DarkRiveři znají způsob, jak si tě adoptovat, i když třeba nemáš zrovna chuť kamkoli patřit,“ zavrčel. „Když krvácím, pomůžou mi. Zabili by pro mě.“

Z divokosti jeho slov se Talin zachvěla. Takový druh věrnosti byl však pro ni zároveň neskutečně vábivý. Přimělo ji to přemýšlet o jiném druhu pouta. „Máš… máš ve smečce někoho?“

Ztuhnul. „Necítím z tebe druha.“

„Ze mě?“ vyhrkla zaskočeně. „Ne, já… ne.“

Stále mlčel.

Odkašlala si. „Nechtěla bych, aby ti moje problémy zkazily nějaký vážný vztah.“

„Moje vztahy nejsou tvoje věc.“

Sevřel se jí žaludek. „Fajn.“

Clay vyčkával. Pasťák byl peklo, ale naučil ho, jak udržet emoce pod pokličkou, jak skrývat vztek uvnitř, dokud ho nebude skutečně potřebovat, aby ho pak mohl použít jako zbraň. Psyští vědci, kteří sledovali „chování uvězněných zvířat“, mu v tomto ohledu bezděčně posloužili jako výborní učitelé.

Tehdy byl osamělý dravý měňavec bez smečky odsouzený k dlouhodobému uvěznění. Smečky si většinou své záležitosti řešily samy, jenže on smečku neměl, a navíc překročil svým zločinem rasové hranice – Orrin byl člověk.

Namísto toho, aby ho nechali studovat a tvrdě ho vycvičili – což by Radě Psyů mohlo poskytnout výhodu v současné studené válce s měňavci –, s ním však zacházeli jako s kuriozitou, šelmou v kleci. Jeho zvíře vše sledovalo a učilo se. Nyní pozoroval, jak Talin přešlapuje z nohy na nohu, a pak se znovu objímá pažemi.

„Pracuju s dětmi v San Franciscu,“ řekla nečekaně. „Dělám to už od školy. Ale nebyla jsem tady. Do letoška jsem žila v New Yorku.“

„Je jedno z nich v nebezpečí?“ Cítil drobné zážehy vzteku, když mu došlo, že se v jeho teritoriu pohybuje už téměř tři měsíce. Byla tu celou dobu, a on si přitom myslel, kdykoli zachytil její vůni v čínské čtvrti nebo v přístavišti a vydal se po její stopě, která nakonec nikam nevedla, že už definitivně ztrácí rozum.

„Ne tak, jak si myslíš.“ Spustila ruce a pohlédla mu do očí, které jako jediné v okolní tmě viděla. „Clayi, prosím. Přestaň s tou šaškárnou a vylez ven, ať se ti můžu podívat do obličeje.“

„Ne.“ Nebyl připravený jí teď cokoli ukazovat. „Ty jsi věděla, že jsem ve městě?“

„Nejdřív ne. Neměla jsem, jak tě vystopovat, když tě pustili z pasťáku.“ Nakopla trávu před sebou. „Pak jednoho dne, před pár týdny, jsem měla pocit, že jsem tě viděla. Málem mi hráblo – myslela jsem, že mám halucinace, že si jen představuju, jak bys asi vypadal jako dospělý.“

Neodpověděl, ačkoli v podstatě přesně popsala, jak se dříve cítil on sám.

Vydechla. „Přísahám, že…“ Zaslechl, jak zaskřípěla zuby. „Vrátila jsem se tam, kde jsem myslela, že jsem tě viděla, a zjistila jsem, že je to hlavní centrála DarkRiverů, tak jsem si je našla na internetu. Pořád jsem si nebyla jistá – neměl jsi tam fotku a příjmení sis změnil na Bennett.“

Byl to způsob, jak zmizet ze světa a ukrýt se před pozorností médií. Během let si na to příjmení však zvykl a už si ho nechal. „O tom stopování mojí osoby si promluvíme později,“ řekl s pocitem, že mu ledový vztek rozežírá vnitřnosti. „Nejdřív mi řekni, na co potřebuješ moji pomoc.“

„Pokud se mě snažíš vyděsit, funguje to. Ale neznamená to, že se otočím a uteču.“

V té odvahou prodchnuté výzvě zachytil další střípek dívky, kterou bývala. V den, kdy se poprvé setkali, seděla vedle něj, vyděšená až smrti, a přesto odhodlaná neodejít, dokud nedorazí záchranka. „Proč ne?“ zeptal se spíš sarkasticky než vztekle. „V tom jsi dobrá.“

Vzhlédla ke korunám stromů a zhluboka se nadechla, jako by se snažila potlačit zuřivost. Zajímalo ho, jestli se jí to daří. Jeho Tally byla vždycky příliš tichá… až na chvíle, kdy byla s ním. Jen on věděl, že není ani nijak stydlivá, ani žádná puťka. Ta holka byla jako dynamit. Rychle vzplála, ale pokaždé to rychle pominulo.

„Ztrácejí se děti. Nejen tady, ale po celé zemi,“ řekla nyní. Její vztek byl citelný, avšak už nebyl namířený na něj. „Zpočátku je označovali za utečence, jenže já některé z nich znala. Nebyly ten typ.“ Napřímila ramena. „Teď mám důkaz, že jsem měla pravdu, a každou noc si přeju, abych se bývala mýlila.“ Na posledním slovu se jí zlomil hlas.

„Pokračuj.“ Nelíbilo se mu vidět ji raněnou, a nejspíš se mu to ani nikdy líbit nebude. Tahle známá cizinka, žena, která ho považovala za monstrum, byla jeho jedinou podělanou slabinou. No nestojí to za prd?

„Mickeyho tělo našli před dvěma týdny.“ Po tváři se jí skutálela osamělá slza, kterou vztekle setřela. „Bylo mu jedenáct, chytrý kluk, tak chytrý. Pamatoval si všechno, co viděl.“

„Jako ty.“

„Jo. Až na to, že nebyl nalezenec, namísto toho strávil život s matkou, která měla talent na přitahování hajzlů.“ Usmála se na něj, ale nebyl to veselý úsměv. „Byl můj, Clayi. Slíbila jsem mu bezpečí a on výměnou za to chodil každý den do školy.“ Celá se chvěla a klouby prstů jí zbělaly. „Někdo ho ubil k smrti. Měl zlomenou každou kost. Ti bastardi mu úplně rozdrtili obličej, jako by se ho snažili vymazat ze světa.“

Žilami mu projel vztek. Pomyslel na děti ve smečce, na to, co by provedl tomu, kdo by se jim odvážil ublížit. „Byl to jeden z šamstrů jeho matky?“

„Bývala bych si to taky myslela, ale Mickey byl na táboře mimo tenhle stát, když ho unesli. A neztratili jsme jen jeho.“ Roztřeseně vydechla, jako by měla hrdlo plné střepů. „Tenhle týden našli dvě další těla. A minimálně jedno z dětí se stále pohřešuje.“

Jeho levhartí polovina – naštvaná, ublížená a stále šokovaná jejím návratem – k ní toužila jít. Obejmout ji. Tělesný dotek, náklonnost jako způsob léčení, byly měňavcům bytostně vlastní, jak zjistil, když ho DarkRiveři přijali mezi sebe. Jenže Talin se ho bála. Dokonce mu to řekla přímo do obličeje, a ostrá dýka stále vězela hluboko v jeho srdci. Nebyl si jistý, jestli chce riskovat další odmítnutí. Držel proto své zvířecí instinkty pod kontrolou, když konečně vystoupil ze stínů. „Chceš obejmout, Talin?“

Její zvlhlé oči se při té přímé otázce rozšířily překvapením, pak však přikývla. Cosi v něm ostražitě vyčkávalo. „Tak pojď sem.“

V následujících vteřinách jako by okolní les zamrzl. Jako by si noční tvorové plně uvědomovali, že mezi sebou mají levharta na číhané.

„Ach, bože, Clayi.“ Najednou měl její paže omotané kolem zad a její tvář přitisknutou na bílou látku svého trička.

Sotva se odvažoval dýchat, zatímco sám obejmul její křehké ženské tělo. Bolestivě si uvědomoval každý centimetr její postavy, který se k němu tiskl, každou slzu, jež se vpíjela do bavlny na jeho hrudi.

Byla tak malá, tak zatraceně jemná. Hebkost její pleti i lehkost kostí jasně vypovídaly o jejím lidství. Psyové sice byli v porovnání s měňavci křehcí, ale vyvažovali to silou svých myslí. Lidé byli stejně fyzicky slabí, a navíc neměli ani žádné psychické schopnosti. Projela jím vlna potřeby ji ochraňovat.

„Ššš, Tally.“ Uchýlil se ke zdrobnělině jejího jména, protože v tu chvíli měl pocit, že ji opět zná. Vždycky měla příliš velké srdce, takové, které dokázalo tolik soucítit s ostatními a zároveň ignorovat vlastní bolest. „Toho posledního ztraceného ti najdu.“

Zatřásla hlavou. „Je příliš pozdě. Už se našla tři těla. Jonquil je nejspíš taky po smrti.“

„Pak najdu toho, kdo jim to udělal, a zastavím ho.“

Cítil, jak mu v náručí ztuhla. „Nepřišla jsem za tebou proto, abych tě nutila znovu zabíjet.“

Kapitola 4

„Jenže já jsem zabiják.“ Tuhle skutečnost nemohla ignorovat. „Jsem levhart a v mém světě je pochopitelné a přijatelné zabíjet pro ochranu smečky.“

„Nejsem součást tvojí smečky.“

„Ne.“ Tak proč jí chtěl vlastně pomoct? Obzvlášť poté, co tak naprosto zřetelně vyjádřila svůj názor na něj. „Žádné dítě si nezaslouží takhle zemřít.“

Na chviličku se odmlčela. „Děkuju ti.“ Stále se ho nepouštěla. „Tolik jsi zesílil.“

„Vždycky jsem byl silný v porovnání s tebou.“ Teď by ji mohl roztrhnout vedví bez větší námahy. Proto se od lidských žen držel radši dál. Všechny jeho dosavadní milenky byly měňavkyně. Byl, kým byl. A něžnost k jeho přirozenosti nepatřila. „Pokud jsi tedy nenabrala svaly, které nejsou na první pohled vidět.“

Ozval se něžný, ženský smích. „Jsem pořád párátko, ale ty – ty ses stal levhartem.“

Porozuměl jí. Znala ho jako vzteklého kluka uvězněného v klaustrofobicky působícím bytovém komplexu. Nedostatek čerstvého vzduchu jeho levharta dusil a ubližoval mu na té nejzákladnější úrovni. Nedokázal se dokonce ani proměňovat, aniž by někdo nevolal policii a hlásil divoké zvíře na útěku. No a pak tady samozřejmě byla Isla, která pohled na syna v levhartí podobě nesnesla.

„Jsi s DarkRivery šťastný?“ zeptala se Talin.

„Jsou moje rodina, mí přátelé.“ Pro Claye tenhle druh oddanosti znamenal všechno. Přijali ho takového, jaký byl, neprudili ho za to, že je mnohem radši sám než ve skupině, a zvali ho do svých domovů bez jakýchkoli soudů.

„Co to bylo za blonďáka, co tam byl s tebou?“

Ztuhnul. „Dorian. Je to taky strážce.“ A ženám připadal hodně atraktivní.

„Byli jste na ty kluky dost drsní.“

„Zasloužili si to. Ožrali se a zdemolovali bar.“

„Takže jste je přijeli vyzvednout a odvézt domů.“ V jejím hlase zaslechl úsměv. „Staráte se jeden o druhého. Ve tvé smečce.“

„Jakmile vystřízliví, nasekám jim zadky na nudličky. Nejsme tu žádní skautíci.“ Nemohli si to dovolit, obzvláště ne teď, když se Rada Psyů snažila DarkRivery a SnowDancery, jediné dvě smečky, které se odvážily postavit její absolutistické vládě, sejmout a vymazat z povrchu zemského.

Ozvalo se zakručení.

„Máš hlad, Tally?“

Přikývla, avšak pořád k němu zůstávala pevně přitisknutá. „Byla jsem z tohohle setkání tak nervózní, že jsem celý den nejedla.“

„Jestli mě nechceš vytočit,“ zavrčel na ni, „tak přestaň pořád opakovat, jak moc tě děsím.“

„To na pravdě nic nezmění.“ Talin věděla, že ho překvapila, cítila, jak se jeho svaly stáhly. Pak ze sebe vyrazil zavrčení, které jí zavibrovalo po celé páteři jako tisíc drobných kuliček.

„Přestaň sebou škubat, nebo tě kousnu, abys opravdu měla důvod se bát.“

Zamrkala. „To bys neudělal.“ Nebo ano?

„Zkus to a uvidíš.“

Obklopená vší tou mocnou mužskou muskulaturou se cítila v teple a bezpečí, proto se rozhodla ho dál neprovokovat. Ne dnes. „Pomůžeš mi?“

Odpovědí jí byl jen horký šepot na jejím uchu. „Pokládej dál hloupé otázky a uvidíš, kam tě to přivede.“

Vzala to jako ano, a přestože jí srdce bušilo tak, že se až bála, aby jí neprorazilo hrudní koš, zůstala stát v jeho objetí. A modlila se. Modlila se, aby tohle všechno zvládla a neprozradila přitom to jediné tajemství, které by Claye přimělo ji opravdu nenávidět.

O dvacet minut později seděla v baru, který mladíci dle jeho slov zdemolovali. „Nevypadá to tak hrozně,“ usoudila a kývla hlavou k relativně nepoškozeným zdem.

„Majitel ví, jak postavit pevné zdi. Joe patří ke smečce.“

„Aha.“ Odmlčela se, když před ni mrskla její talíř blondýna se znechuceným obličejem, která se vzápětí obrátila ke Clayovi.

„Doufám, že Cory, Kit, Jase a ti ostatní ožralové dostanou stejný trest jako já. Joe má pocit, že je děsná sranda nutit mě nosit tyhle hnusný hadry.“ Vztekle vrčela, zatímco rukou gestikulovala směrem ke svému růžovému topu a černé minisukni. V kombinaci s kozačkami ke kolenům to vytvářelo dost sexy outfit. Talin však měla pocit, že kterýkoli muž, dostatečně hloupý na to, aby to na tuhle holku zkoušel, skončí s na čtyřikrát zlomenou rukou.

Clay zvedl ke rtům lahev piva a napil se. „Na to jsi měla myslet dřív, než jsi praštila jeho servírku, Rino. Teď jsi Opal, dokud se její nos nezahojí.“

Rina si rozčileně dupla. „Opalin nos je naprosto v pohodě! Jen jsem ji trochu cvrnkla!“

„Patříš k darkriverským vojákům. Nemůžeš tak snadno ztrácet kontrolu.“

Rina vyměnila zamračené čelo za smyslně našpulené rty. „Clayi, prosím.“

„Na to ani nemysli, kočičko,“ prohlásil Clay s pobaveným výrazem, který byl pro Talin jako rána do břicha. „Kde je můj burger?“

Rina zaprskala a předchozí flirtující výraz i postoj byly ty tam. „Víš, co je tvůj problém? Akutně si potřebuješ vrznout!“

Talin se napjala a očekávala prudký výbuch Clayova potlačovaného vzteku. On však jen odložil pivo a zakýval na Rinu prstem. Naklonila se k němu se zakaboněným obličejem a on jí do ucha zašeptal cosi, z čeho jí tváře zaplály jasnou červení. Prudce se narovnala a zamířila rovnou do kuchyně.

„Cos jí to řekl?“ Talin překvapila spalující žárlivost, která se jí zakousla do břicha.

„Rina je mladá. Potřebovala jen trochu usměrnit.“ S rostoucí netrpělivostí sledoval, jak Talin postrkuje jídlo po talíři. „Jez.“

Nemohla, protože měla žaludek stažený představami, jak smyslnou mladou ženu Clay asi „usměrňoval“. Přesto si však jedno sousto vložila do úst, aby si aspoň ucpala pusu.

Stále rudá Rina donesla Clayovo jídlo o pár vteřin později. Zaváhala, ale potom se k němu sklonila a políbila ho na tvář, načež zmizela tak rychle, že vypadala jen jako blonďatá šmouha.

Talin se musela donutit polknout sousto, které převalovala v puse. Ten polibek – byl důvěrný a láskyplný. Nesedělo to k obrázku, který si o Clayovi v poslední hodině vytvořila. „Je moc hezká.“ Zatraceně! Nacpala si do pusy obrovský kus burgeru.

Clay nadzvedl obočí. „S malýma holkama nešukám.“

Musela se rychle pořádně napít, aby sousto spláchla, protože se jím po jeho slovech málem zadusila. „Tak jsem to nemyslela.“

„Vždycky jsi byla majetnická potvůrka.“ Ukousl si vlastního burgeru a zapil ho pivem. „Takže, mluvila jsi o těch úmrtích s někým?“

Nečekaná změna tématu ji na okamžik vyvedla z míry, ale rychle se vzpamatovala. „Když zmizel Mickey, nahlásila jsem to na policii. Nebrali to vážně.“ Odložila svůj z půlky snědený burger.

„A když se našla těla?“

„Zahájili vyšetřování,“ odpověděla. „Jeden z detektivů – Max Shannon – se o to zjevně skutečně zajímá. To on mi řekl, že došlo k dalším únosům po celé zemi.“

„Ale?“

„Ale nemyslím si, že je to obyčejný sériový vrah, který si vytipovává utečence. Mám z toho špatný pocit, Clayi.“

„Pořád máš ta svá tušení, hm?“

Pokrčila rameny, to téma jí nebylo nijak zvlášť příjemné. „Stojí za starou belu. Jen ‚špatný‘ pocit. Ženská intuice. Jak to komu pomůže?“

Stejný pocit měla i z Orrina, z muže, který měl být podle všech doporučení ukázkový nevlastní otec. Udělala tu chybu, že své pocity sdílela se svým tehdejším sociálním pracovníkem, a vysloužila si za to facku.

Měla bys být štěstím bez sebe, že on a jeho žena jsou ochotni k sobě vzít takovou špínu, jako jsi ty. Kdybych byl na jejich místě, nechal bych tě shnít ve státním sirotčinci.

Teď už si uvědomovala, že její tehdejší opatrovník jednal naprosto nestandardně a nikdo mu nikdy neměl svěřit do péče žádné děti. Ale tehdy, jako dítě těsně před třetími narozeninami, mu věřila. Neměla kam jít, na koho se obrátit. A tak se naučila o svých pocitech mlčet… a o všem, co následovalo, taky.

Nehodlala oživovat staré hrůzy, proto se radši soustředila na současnost a počítala kapky vody, které se srážely na Clayově lahvi s pivem a pomalu sjížděly dolů. „Řekl jsi, že ho najdeš – toho chlapa, co jim to udělal.“

„Ano.“

Vzhlédla do jeho neuvěřitelně zelených očí, které jí připomínaly les. Když se do nich zahleděla, cítila se vždycky svobodná. „Proč pokaždé všichni předpokládají, že jen muži dělají ohavné věci? Ženy umějí být stejně zlé, stejně zvrácené.“

„Delia je pořád ve vězení.“ Sevřel ruku kolem lahve s pivem. „Nedlouho po mém zatčení byla nalezena ta těla, která s Orrinem pohřbili vzadu na dvoře. Všude bylo tolik důkazů, že bude hnít ve vězení, dokud ji nevynesou nohama napřed.“

„Já vím.“ Když se přestěhovala do Hnízda Larkspurových, mívala ještě dlouho noční můry, v nichž ji Delia našla a odtáhla zpátky k Orrinovi. Čekal na ni vsedě na posteli a z každého otvoru jeho hnijícího těla vylézali červi. Ty noční můry pokračovaly do chvíle, kdy ji jednou v noci objevila mamka Larkspurová schoulenou ve vaně. Starší žena okamžitě na internetu vyhledala záběry toho, jak Deliu spoutávají a odvážejí ve vězeňské dodávce. Talin to video sledovala celý měsíc jako posedlá. „Věděl jsi, že se našly jejich domácí nahrávky těch vražd?“

„Můj právník mi to řekl.“ Díval se jí do očí a za chladným, klidným pohledem dravce mohla vidět skrytý zuřivý oheň. „Pouštěli ti je, aby tě děsili?“

Zatřásla hlavou. „Ne, to bylo jejich sladké tajemství – jen jsem je občas slýchala, jak se na ně pozdě v noci dívají.“ Když byla ona zamčená ve svém pokoji. Zpočátku ji rádi zamykali do speciální „trestací skříně“, ale rychle zjistili, že její hrůza je o to větší, když ji nechají týdny bez trestu. Mučili ji proto strachem a nejistotou z toho, kdy bude opět uvržena do té malé, tmavé díry bez vzduchu.

„Nikdo neví jistě, kolik dětí zabili,“ řekla, aby potlačila další vlnu děsivých vzpomínek. „Byli chytří. Svých vlastních svěřenců zabili jen pár, soustředili se spíš na utečence.“ Pak se zničehonic protrhla hráz jejího rozhořčení. „Nikdy jsi neměl být uvězněný! Prokázal jsi světu službu, když jsi ho Orrina zbavil!“

Clay jen pokrčil rameny. „Soudce White mi dal na vybranou – buď pasťák s lekcemi zvládání vzteku a normální školní výukou, nebo psychiatrická léčebna.“

„Blázinec? Proč?“

„Došlo mu, že mám problémy s ovládáním vzteku, a byl to natolik férový chlap, že se mě snažil narovnat dřív, než se úplně vymknu kontrole.“ Na jeden zátah dopil pivo. „Věděl jsem, že bych se zbláznil, kdyby mě zavřeli do malého bílého pokoje. Pasťák byl alespoň mimo město a uzpůsobený pro kluky. Měli jsme dost prostoru pro fyzické aktivity.“

„Ale zavření za plotem,“ zašeptala.

Propíchl ji pohledem. „To zní, jako bys mě snad někdy navštívila.“

Začala metodicky likvidovat kus salátu, který jí vypadl z burgeru. „Zeke byl zoufalý, když jsem ani několik měsíců po Orrinově smrti pořád nemluvila. Myslel, že by mi mohlo pomoct, kdybych tě viděla.“

„Pokračuj.“

„Seděli jsme na parkovišti a měli jsme výhled na jedno z vašich hřišť.“ Tehdy jí bylo skoro devět. Byla němá, zlomená, ztracená. „Nějak podplatil jednoho ze správců, aby tě pustil ven. Měl jsi na sobě šedé tepláky a triko bez rukávů. Dívala jsem se, jak běháš kolem toho hřiště.“

Clay si uvědomoval přesný den a čas její návštěvy. Jeho zvíře bylo ten den naprosto nezvladatelné, zoufalé z toho, jak mu scházela její vůně. Tak zoufalé, že měl pocit, jako by ji cítil ve větru. „Běhal jsem tam celé hodiny.“

„Já vím. Zůstala jsem, dokud jsi nešel zpátky dovnitř.“ Roztřeseně se na něj usmála. „Věděla jsem, že to oplocení musíš určitě nenávidět, ale viděla jsem tě… živého. Říkala jsem si, že když ty tohle můžeš podstoupit pro mě, já bych mohla totéž udělat pro tebe.“

Clayovy ruce se sevřely do pěstí. K čertu s ní. Mnohem snáz se držel svého vzteku, když mu nepřipomínala dívku, kterou kdysi bývala. „A jak ti to šlo?“ zamumlal, protože se konečně přestal bránit snaze dozvědět se o ní všechno, co mohl.

Nadechla se k odpovědi, ale v tu chvíli někdo pustil řádně nahlas jukebox. Místnost naplnila hlasitá hudba. Byla nastavená tak, aby nepoškodila jemný měňavecký sluch, ale k rozhovoru to zrovna nebylo.

Clay projel kreditkou terminál zabudovaný do stolu a vstal. „Pojďme.“

Přikývla, ještě se v rychlosti napila vody a následovala ho. Venku potkali Doriana. Blonďatý strážce zrovna slézal ze své černé motorky. „Tvůj králíček?“ Pověsil helmu na řídítka a usmál se na Talin okouzlujícím, ale zároveň trochu zvířecím způsobem. Clay zažil, jak se po tomhle úsměvu ženy vrhaly Dorianovi k nohám. „Na tebe je to trochu malé sousto, nemyslíš? Nechceš ji přenechat mně?“

Clay vyčkával, co Talin udělá. Dobře věděl, že hezký strážce ji jenom škádlí. Podle smečkového práva byla Talin jeho, protože přišla za ním. Pokud se sama nerozhodne změnit ochránce – Clayovy pěsti se při té myšlence opět sevřely –, nikdo z členů smečky se jí ani nedotkne.

„Co ty na to, králíčku?“

„Je mi líto,“ odpověděla Talin sladce. „Na hezké kluky nejsem. Vlastně vůbec nejsem na kluky.“

Dorian se zasmál a pak pohlédl do Clayova šokovaného obličeje. „No do prdele. Je celá tvoje, kamaráde.“

Clay popohnal Talin k džípu, kde ji s rukama vedle jejích ramenou uvěznil u dveří spolujezdce. Její strach mezi nimi vibroval jako živoucí bytost, cosi, co mezi nimi nemělo co dělat. Bojoval sám se sebou, aby udržel levharta na uzdě a z jejích očí vyčetl, že se mu to podařilo jen z části.

„Ty máš ráda ženy?“ zeptal se velmi, velmi tiše.

S vyvalenýma očima zakroutila hlavou.

„Pořád poznám, když lžeš, a Dorianovi jsi rozhodně nelhala.“

„Ne, nelhala.“ Skousla si spodní ret. „Utahoval si ze mě, tak jsem mu to vrátila. Řekla jsem, že nejsem na hezké kluky.“

Levhart v něm byl příliš zmatený na to, aby pobral její logiku. „A na co teda jsi?“

„Na muže.“

Čas se na moment zastavil, zatímco ta slova zpracovával. „Už jsi nějaké měla.“ Měl pocit, jako by mu přeřezala podkolenní šlachy, jenže věděl, že na to nemá sebemenší právo. Levhartí měňavci byli velmi sexuálně založení – pravidelný styk byl považován za zdravý a přirozený. Nikdy dřív ženu nesoudil za to, s kolika muži spala.

„Ano.“ Výrazně zbledla. „Spoustu. Tak moc, že si ani nepamatuju jejich tváře, natož jména. Ani moje paměť je nezvládla všechny pobrat.“

To se mu snažila ublížit schválně? Fakt, že vůbec měla tu schopnost, jeho levharta vytáčel. Jen díky letům tréninku dokázal tu zuřivost udržet na uzdě a odtlačit se od auta. „Proč? Taková jsi nebývala.“

„Znával jsi mě ještě před pubertou,“ odsekla hořce. „Můžeme už jet, nebo bys chtěl slyšet i všechny detaily?“

„Nasedni, k čertu!“

Talin nastoupila do auta s hlubokým pocitem sebepohrdání. Nikdy nezamýšlela Clayovi přiznat hloubku dna, na které padla, ale bylo to, jako by její ústa řídil někdo jiný, jako by nějaká její vzpurná část chtěla, aby to věděl. No, tak teď to věděl. A pokud měli doposud alespoň mizivou šanci všechno spravit, teď byla fuč.

Talin ho za jeho reakci nevinila. Terapeutka, ke které se nakonec odhodlala na čas chodit, když začala pracovat v Paprsku, ji ujistila, že její jednání v pubertě a rané dospělosti bylo pochopitelnou reakcí, kterou vykazovala většina lidí zneužívaných v dětství. Klasifikovala to jako druh sebepoškozování a snažila se Talin přesvědčit, aby za to necítila stud. Ale navzdory osmi letům celibátu, tedy až na…

Ne, na to myslet nebude. Ze sevřených pěstí jí vyprchala krev. Od posledního sezení uběhlo osm let, osm let od chvíle, kdy se začala snažit vnímat své tělo jako něco dobrého, něco hodného uznání a respektu, osm let… přesto si Talin stále nebyla jistá, že terapeutčiným slovům věří.

Možná že přece jen byla tou děvkou, kterou se z ní Orrin snažil udělat. Možná že tu vadu měla zakódovanou už v genech. Klinika, na níž ji jako dítě odložili, byla veřejná a využívaly ji téměř výhradně prostitutky. Orrin ji nazýval dcerou kurvy. Jaká matka, taková dcera.

„Kde je tvůj byt?“

Při té nečekané, chladně pronesené otázce sebou trhla. Pak si uvědomila, že už nějakou dobu jedou a jsou na okraji San Francisca. S vyschlými rty a hrdlem vyprahlým, jako by spolkla hroudu bavlny, ho nasměrovala k malému věžáku, kde jí Paprsek pronajímal byt. „Díky,“ řekla, když před domem zaparkovali.

„Tady.“ Hodil po ní elektronický klíč a o zlomek vteřiny později vyskočil z auta a zmizel jako smrtící stín v okolní mlze. S pálícíma očima přelezla na sedadlo řidiče a zavezla džíp do podzemní garáže.

Clay z ní byl znechucený.

Dokonce ani tehdy, když zjistil její děsivé tajemství – jen pár vteřin předtím, než roztrhal Orrina na kusy –, se na ni nedíval s odporem nebo nechutí. Naopak – psal jí dopisy z pasťáku, v nichž ji ujišťoval, že je stále jeho Tally, to nejlepší, co ho v životě potkalo. Ty dopisy jí pomohly překonat mnohem více let, než se Clay kdy dozví.

Ale nyní… nyní ji vinil z toho, čím se stala. Jak by taky ne? Strávil čtyři roky v kleci, aby ona nemusela prožívat svou noční můru, a co udělala ona? Plivla na jeho dar a ponížila ho na cosi bezváznamného, laciného. Není divu, že ji nenávidí.

Ani skutečnost, že se Talin během těch ztracených, mučivých let držela příčetnosti jen konečky prstů, se pro ni nezdála být jako dostatečná omluva.

Opřela si hlavu o volant a rozplakala se.

Kapitola 5

Ashaya Aleineová byla L-Psy na úrovni 9,9 bodu. To z ní činilo cosi zvláštního. Většina Psyů s tak vysokým hodnocením dokázala onu desetinu bodu dělící je od statutu vůdčího Psye překonat. Nad úroveň deset, tedy mezi vůdčími Psyi, už žádné oficiální hodnocení neexistovalo. Někteří byli mocnější než jiní, ale jednu věc měli společnou – oči. Bílé hvězdy na černém sametu.

Jedinečné. Zapamatovatelné.

Ashayiny oči měly zcela běžnou modrošedou barvu a její obličej rámovaly černé kudrnaté vlasy, které však často nosila v tak pevném drdolu, že vlnky nebyly vůbec zřetelné. Její tmavě hnědá kůže byla mezi geneticky smíšenou populací Psyů také zcela nevýjimečná. Psyové však nebyli jediní, které musela brát v potaz. Aby její plán fungoval, musela dokázat být neviditelná i mezi lidmi a měňavci, což bylo nejtěžší.

Průzračný panel na její počítačové obrazovce zablikal, čímž signalizoval příchozí hovor. Přijala ho a ocitla se tváří v tvář ženě s mandlovýma očima a rovnými černými vlasy. „Radní Duncanová. Co pro vás můžu udělat?“

Nikita Duncanová odložila cosi, co vypadalo jako elektronické pero. „Zajímá mě, jak pokračuje výzkum. Jak jste na tom?“ Její obličej připomínal sochu, průvodní jev dokonalého Utišení.

„Jsme zpátky na začátku.“ Zůstala stejně nehybná jako radní. „Ten útok na mou dřívější laboratoř zničil většinu mého výzkumu.“ A její malá úprava prototypů implantátů se sama postarala o těch pár, které byly proneseny z laboratoře bez jejího svolení.

„Nic se nedá zachránit?“

„Možná ano,“ připustila. „Dle mého názoru by však bylo časově efektivnější, kdybychom začali od začátku. V předchozích prototypech se vyskytly defekty, které jsem nemohla předvídat. Pokud začnu znovu, tentokrát již s vědomím těchto možných chyb, snad se mi podaří jim předejít.“

„Samozřejmě.“ Nikitiny temné oči ani nemrkly. Jako hadí. To přirovnání bylo velmi přesné, vzhledem k tomu, že Nikita měla podle fám schopnost infikovat ostatní mysli mentálními viry. Jak skvělý, nevystopovatelný způsob likvidace konkurentů… „Kdy může Rada očekávat kompletní aktualizovanou zprávu?“

„Jednu pošlu tento týden, bude se však jednat pouze o detailnější popis a potvrzení toho, co jsem dříve naznačovala.“

„Rozumím. Budu na ni čekat.“ Nikita se odpojila.

Ashaya na tom, že radní nijak více nenaléhala, neshledávala nic zvláštního. Koneckonců jako vedoucí týmu L-Psyů pověřených zavedením Protokolu I. – známého také coby Implantační protokol – měla Ashaya naprostou svrchovanost v otázce výzkumu a vývoje.

Jejich cíl byl snadný. Chtěli vyrobit implantát, který by byl kompatibilní se všemi psyskými mozky – se zvláštní pozorností věnovanou dětem –, aby tak mohli vytvořit zcela jednotnou společnost. Jinými slovy – včelí úl.

Kapitola 6

Talin netušila, jak dlouho seděla s pláčem v autě, ale když se konečně dostala nahoru k bytu, měla opuchlé a nejspíš i krví podlité oči a na rtech cítila sůl. Přitiskla dlaň na skener vedle dveří, a jakmile se odemkly, zatlačila do nich a vešla dovnitř. Světla se automaticky rozsvítila – Talin nenáviděla uzavřené temné prostory. Být venku ve tmě jí nepůsobilo potíže. Šlo o pocit, že je někde zavřená, který ji děsil. A nepotřebovala ani titul z psychologie, aby věděla, proč to tak je.

Zavřela za sebou, vykročila do bytu… a ztuhla na místě. Nejdřív nechápala, co to vlastně vidí. Pak ji to udeřilo do žaludku jako nárazová vlna tvořená kaleidoskopem barev a pachem smrti.

Vetřelci byli už očividně pryč. Nechali však po sobě stopy. Sklouzla na zem se zády přitisknutými ke dveřím a nedokázala odtrhnout pohled od protější zdi, z níž na ni křičela slova načmáraná temně rudou krví.

Přestaň. Nebo budeš další.

Stupidní vzkaz, napadlo ji, tak dětinský ve své jednoduchosti. Jenže zabral. Po páteři jí přeběhly ledové pramínky strachu, až se jí sevřely kolem hrdla a hrozily, že ji zadusí. Přesto ani nemrkla, ani neucukla pohledem.

Jak se opovažují? Jak se opovažují!

Nezáleželo jí na vloupání ani na tom nepořádku. Tyhle věci pro ženu, která si nikdy nikde nevytvořila domov, znamenaly pramálo. Ale co to, sakra, udělali s fotkami jejích dětí?

Holografické skleněné obrázky byly rozdrcené na koberci, ale to jim nestačilo. Původní originály byly rozcupované a jejich kousky krví přilepené ke zdi. Tohle zneuctění nedokázala snést. Chtělo se jí křičet, plakat a doplazit se k nim, aby se je pokusila znovu poskládat dohromady.

Nebyla však blázen. Navzdory bolesti a zuřivosti, které svíraly její vnitřnosti, se ani nesnažila zachránit ty drobné kousky, které pro ni tolik znamenaly. Přesně to chtěli, ti netvoři, kteří unesli a zavraždili její děti. Potřebovali, aby přišla o zdravý rozum, aby se z ní stala šílená ženská, které nikdo nebude věřit.

Tak to nasrat!

Natáhla se pro mobilní telefon a vymačkala několik čísel. Až na poslední chvíli si uvědomila, že vytáčí Clayovo číslo a z toho ji zachvátil jiný druh znechucené závratě.

Několikrát se krátce nadechla, neměla ani chuť dýchat znesvěcený vzduch ve svém bytě, pak číslo vymazala a navolila mnohem známější kombinaci.

Po odchodu od Talin se Clay vrátil do baru a měl v úmyslu se zpít do němoty. Uvědomoval si, že se vedle něj posadil Dorian, vnímal znepokojené pohledy, které na něj vrhala Rina, i to, že se u něj párkrát zastavil Joe. Všechny je však ignoroval, odhodlaný vymazat si z hlavy alkoholem obrázek Tally, jeho Tally, s jinými muži.

„To stačí.“ Dorian mu vytrhl lahev z ruky.

Clay ho hřbetem ruky poslal k zemi a současně mu lahev opět sebral.

„Kriste Ježíši.“ Dorian se sesbíral z podlahy a ublíženě si zamnul čelist. „Nenechám tě tady odpadnout.“

„Zmizni.“ Clay se hodlal opít do blaženého bezvědomí.

Dorian zaklel a pak se na chvíli odmlčel. „No, zatraceně, ještěže jsi tady. Snad mu dokážeš do hlavy namlátit trochu rozumu.“

Clay nijak nereagoval, když si Nathan přisedl naproti do jeho boxu. Jeden z nejvýše postavených darkriverských strážců si složil paže na hrudi a opřel se do sytě červené syntetické kůže za sebou. „Dej nám chvilku, Doriane. Ať ti Rina dá na tu modřinu nějaký led.“

„Houkni, jestli budeš potřebovat helfnout a vytáhnout ho ven.“

Clay od Natea čekal kázání, ale ten ho pouze sledoval tmavě modrým pohledem, který byl vždycky tak zatraceně klidný.

„Co?“ zeptal se zcela neutrálním tónem. Ostatní levharti by možná zavrčeli nebo něco odsekli, ale Clay věděl, že pokud dá najevo svůj vztek, skončí tenhle večer krvavě.

„Viděl jsem tě opilého jenom jednou v životě,“ odpověděl Nate. „A to ten večer, když jsem tvoji ubohou prdel vyvlekl z toho baru v New Yorku.“

Clay zabručel, protože si dobře uvědomoval, že mu Nate toho večera zachránil život. Byl tehdy čerstvě venku z pasťáku, zrovna se dozvěděl o Talinině smrti a byl na dobré cestě k sebezničení. Právě jeho vztek živený bolestí ho přiměl vyprovokovat rvačku s Natem. O více než deset let starší a trénovaný bojovník s ním ve vteřině vytřel podlahu.

Namísto toho, aby ho tam nechal ležet, ho však Nate odvlekl do svého hotelového pokoje. Nateova družka Tamsyn se na něj podívala a řekla: „Dobrý bože, netušila jsem, že v New Yorku žijí nějaké velké kočky!“ To bylo poprvé v životě, kdy se Clay ocitl ve společnosti svého vlastního druhu.

„Tehdy šlo o to děvče,“ pokračoval Nate. „Talin. Přišel jsi o ni.“

„Nikdy jsem ti o ní neměl říkat.“

„Byl jsi mladý,“ pokrčil Nate rameny. „Rina říkala, že jsi tu dneska byl s nějakou ženou.“

„Rina moc mluví.“

Nate se zakřenil. „Zákon smečky. Šťourat se v životech ostatních je naše povinnost. Takže… svěříš se mi?“

„Ne.“

„Jak myslíš.“ Starší muž se zvedl. „Jen zkus při tom svém sebeničení nezapomenout na to, že Lucas a Sascha se mají zítra sejít s Nikitou Duncanovou, a ty máš našemu alfa páru krýt záda.“

„Do hajzlu!“ Clay odložil lahev, zatímco tvrdá realita pronikla závojem jeho jako dehet černého vzteku. Nikita Duncanová byla Saschina matka a také členka mocné Rady Psyů. Zároveň to byla vražedná děvka. „Budu tam.“

„Ne.“ Nateovy oči ztvrdly. „Nejsi ve formě, zaskočím za tebe.“

To Claye probralo jako nic jiného. Jeho loajalita k DarkRiverům byla to jediné, co ho drželo na správné straně. Kdyby mu to někdo vzal, stal by se z něj obyčejný chladnokrevný zabiják. Obzvláště teď, když mu Talin vyřízla srdce z těla. „Rozumím, mám dost.“

„I tak si vezmeš zítra volno.“ Nate k němu natáhl ruku. „Tak pojď.“

Po nebezpečné chvilce, během níž se jeho levhart napřímil do pohotovosti a hladově se dožadoval násilí, Clay jeho ruku přijal a nechal se jedním z mála mužů, které nazýval přáteli, vytáhnout na nohy. Podlaha se pod ním zatočila. „Do prdele. Jsem na šrot.“ Přehodil paži kolem Nateových ramenou.

„Ty jsi teda bystrej, Sherlocku.“ Dorian přiskočil a podepřel ho z druhého boku. „Chlape, to tě muselo fakt sebrat, že je ta tvoje kost na ženský.“

„Cože?“ Nate zakopnul a málem se kvůli tomu všichni sesunuli na zem.

Clay zatnul zuby. „Je na chlapy, ne na hezké kluky, jako jsi ty,“ procedil a projel jím další nával vzteku.

Dorian se zamračil. „Mazaná potvůrka. Jen počkej, až ji uvidím příště.“

Clay mu chtěl odpovědět, ale v tu chvíli ho dostihlo množství alkoholu, které do sebe nalil, a jeho měňavecké tělo se rozhodlo vzdát a raději se z toho vyspat.

Max přijel s celým forenzním týmem půl hodiny poté, co mu zavolala. Tou dobou už si Talin stihla omýt slzy. Naštěstí při tom byla natolik prozíravá, že ji napadlo koupit k tomu účelu lahve s vodou v automatu v přízemí, než aby použila vlastní umyvadlo a riskovala, že zničí důkazy.

„Dotkla jste se něčeho?“ zeptal se Max, když se rozhlédl po místě činu. Díky svým mírně zešikmeným očím a olivové pleti působil velmi exoticky.

Clayova pleť je tmavší než Maxova, napadlo Talin, načež zatřásla hlavou, aby se těch myšlenek zbavila. „Ničeho – jen dveří a kousku koberce kolem nich.“

„Dobře.“ Kývl hlavou na forenzní techniky.

Talin bez emocí sledovala muže a ženy oblečené v bílých kombinézách, jak vcházejí dovnitř. Na nohou měli návleky a vlasy přikryté, aby minimalizovali kontaminaci místa činu. „Nic tady nenajdou. Možná to vypadá jako pubertální vtípek, ale určitě to byla profesionální práce.“

Max se s ní vydal od otevřených dveří bytu krátkou chodbou pryč. „Nejspíš máte pravdu. Ale tohle je moc zlé, Talin. Jeden z mých mužů je měňavec – podle čichu si je jistý, že se jedná o lidskou krev.“

Cítila, jak se jí zkroutily prsty. „Bude patřit jednomu z dětí.“ Ti netvoři si s ní nechutně, brutálně a bez skrupulí pohrávali.

Max se ani nenamáhal jí to vyvracet. „Spíš mě znepokojuje to, že očividně vědí, jak naléháte na to vyšetřování.“

„Máte díru v zabezpečení,“ zamumlala.

„Očividně.“ Jeho obličejem se přehnal pro něj nepříliš obvyklý výraz hořkosti. „Kdybych se nenarodil s neprostupnými mentálními štíty, nejspíš bych už teď byl kapitán.“

Přejela si dlaní po tváři. „Psyští špehové vás nedokážou přečíst?“

„Ne. Ale tady to nic neznamená.“ Založil si ruce v bok a odhrnul tak trochu dozadu svůj kabát. „Nastrčení špehové Rady jsou jen jednou z možností. Pak je tu spousta těch, kteří se neštítí informace prodávat.“

Spustila ruku a zatřásla hlavou. „Proč vůbec zůstávat v tak zkorumpovaném systému?“

„Protože pořád dokážeme činit víc dobra než zla,“ řekl s naprostou jistotou. „Psyové do většiny vyšetřování nezasahují, obzvláště pokud se jedná o jiné rasy.“

„Možná ne,“ připustila, „ale stejně jednají s lidmi jako s podřadným druhem. Říkám si, proč nás vůbec nechávají žít.“

„Každá společnost potřebuje včely dělnice.“ Suchý sarkasmus Maxových slov jim nijak neubíral na pravdivosti. „Obstaráváme zaměstnání, s nimiž si nechtějí špinit ruce. Ale v tomhle případě nemůžeme vinit Psye z toho, že se tomu policie nevěnovala. Tohle je důsledek lidských předsudků. Lidé vidí oběti a jejich životní styl a vyvodí si z toho závěry.“

„K čemu jsou donucovací orgány dobré, když ignorují ty, kteří je potřebují nejvíc?“ Věděla, že zrovna Max si její hněv nezaslouží, ale bože, byla tak naštvaná. „Jsou to děti, a většina z nich prostě jen nemá nikoho, kdo by se za ně postavil.“

Max stiskl čelisti. „Občas mě napadá, že měňavecký způsob je nejlepší,“ řekl k jejímu překvapení. „Ublížíte jednomu z nich, popraví vás. Tečka.“

Sevřel se jí žaludek. „Kdo provádí tyhle popravy?“

„Vysoce postavení týpci v dravých smečkách.“

Vysoce postavení týpci, jako byl Clay. Talin si nechtěla nic nalhávat – taky si přála, aby ti bastardi, co tohle provedli, zemřeli –, ale z připomínky brutality prostupující Clayovým světem jí na zádech vyrazil ledový pot.

Vždycky jsi věděla, kdo jsem. Sama sis zvolila, že o tom nebudeš přemýšlet, rozhodla ses předstírat, že jsem tím, kým jsi mě chtěla mít.

Předtím jeho prohlášení odmítla, ale teď ji napadlo, jestli neměl pravdu. Přijala jeho levharta jen naoko a přitom očekávala, že se bude chovat jako člověk – přesně jako jeho matka? To uvědomění otřáslo jejím už tak nalomeným emočním stavem. Odhrnula si vlasy z obličeje a snažila se zahnat vnitřní zmatek tím, že se bude soustředit na něco, čemu dokázala porozumět. „Kdy se budu moct vrátit do svého bytu?“

Max zatřásl hlavou. „Tady zůstat nemůžete, to vám je určitě jasné, Talin. Umístíme vás do ochranné vazby.“

„Ne.“ Když naposledy utekla, ztratila nárok na jediného muže, který v ní kdy viděl něco dobrého.

„Talin, neblázněte. Pokud si tihle lidi,“ kývl hlavou k jejímu bytu, „myslí, že jste jim na stopě, nezastaví se jen u varování.“

„Já vím.“ Opětovala jeho pohled. „Budu v pořádku. Umím se o sebe postarat.“ Už žádné skrývání. Žádné krčení se v rohu, zatímco za ni bojují jiní.

Max bezmocně rozhodil rukama. Už se s ní párkrát přel a věděl, že nemá cenu se ji snažit přesvědčit, pokud sama nechce. „Alespoň si najděte bezpečnější místo. Tenhle byt není dostatečně zabezpečený, aby odolal odhodlanému útočníkovi. Máte kam jít?“

Clay. Ta odpověď se jí vznášela na špičce jazyka, ale kousla se do něj, než jí mohla uniknout. Bolest jí vehnala slzy do očí, splnila však svůj účel a připomněla jí krutou pravdu – Clay už nebyl její, nepatřil jí už dvacet let. Ta skutečnost jí rezonovala mozkem jako zvuk nehtů na tabuli.

„Ano,“ zalhala. „Půjdu k příteli.“ Žádné přátele neměla, celý život se jakýmkoli závazkům vyhýbala. Ani Larkspurovy si nepustila k tělu. Smutnou pravdou bylo, že nikomu nevěřila. Ani sobě. Obzvláště ne sobě.

Clay, zašeptala její mysl znovu. Zavolej mu. Pořád mu věříš.

Ne tak docela, hádala se se sebou. Ano, důvěřovala chlapci, kterým býval, ale muže, jímž se stal, vůbec neznala. A ten ji nenáviděl a měl k tomu veškeré právo. Když si jen vzpomněla na to, jak zacházela se svým tělem a duší, tak se taky nenáviděla.

„Jeden z mých lidí vás odveze.“

Při zvuku Maxova hlasu nadskočila. „Ne. Počkám, až budete hotoví, vezmu si pár věcí a půjdu.“

„Do rozednění to nestihneme. Jestli se bojíte, že by můj muž někomu prozradil, kam jste se přesunula, tak nemusíte. Je to měňavec, z toho nikdo nic nedostane.“ Poklepal si na spánek, jako by jí chtěl připomenout, že tahle rasa má od přírody mnohem pevnější psychické štíty než lidé. „A navíc mu zcela důvěřuju.“

„Bez svých věcí neodejdu.“ Výmluva, která jí měla získat trochu času, aby si mohla rozmyslet, kam půjde.

Povzdechl si. „Dobře. Zůstaňte tady, dokud neskončíme, a já vás pak odvezu sám.“

„Skvěle.“ Krucinál.

Clay se probudil s čistou hlavou a vědomím, že není u sebe doma. Měňavci zpracovávali alkohol mnohem rychleji než lidé a on přestal pít jen těsně před hladinou, která by mu zajistila kocovinu. Sice měl pocit, jako by mu do pusy vlezlo něco malého a chlupatého a chcíplo tam, a jeho znechucení nad vlastním chováním bylo dost intenzivní, ale z fyzického hlediska byl v pořádku.

Na podlaze vedle postele zacvakaly drápky. To byl ten zvuk, který ho probudil, přestože byla venku ještě tma. Natáhl se přes pelest a popadl za kůži na krku jedno z levhartích koťat. Zvedl ho k sobě na postel, zatímco druhé zachytil jen těsně před tím, než se stačilo vypařit. „Vy dva máte být v posteli,“ zavrčel.

Dva malí levharti se podívali jeden na druhého a pak se na Claye vrhli. Pobaveně si je bez problému držel od těla – byla to ta poslední emoce, kterou by čekal, že po probuzení ucítí, ale tihle dva člověku jinou možnost ani nedávali.

„Dolů,“ zavelel po pár minutách.

Koťata ho okamžitě poslechla, protože si velmi dobře uvědomovala, že je jim nadřazený. Vlastně se najednou zdálo, že se chovají přímo ukázkově. Podezřívavě nastražil uši a zaslechl Tamsyn, jejich matku, jak je hledá. „Má dobré uši,“ poznamenal a ani se neobtěžoval vstát, když Tamsyn lehce zaklepala na dveře.

„Jsou tady.“ Hrdlo měl vyprahlé jako tu nejsušší poušť.

Otevřela dveře. „Promiň, vzbudili tě?“ Jakmile se k nim vydala, proměnila se koťata do lidské formy v záblesku jiskřivých barev. S holými zadky a smíchem jí proklouzli a vyběhli z pokoje.

Tamsyn se usmála a zatřásla hlavou. „Víc elánu než rozumu.“

Zabručel. „Kolik je?“

„Pět ráno.“ Posadila se k němu na postel, a jak naklonila hlavu, aby se na něj mohla zvídavě podívat, vlasy jí přepadly přes rameno. „Cítíš se dobře?“

„Stačí sprcha a bude mi hej.“ Záměrně ignoroval skutečný význam její otázky. Byla léčitelkou DarkRiverů už od velmi útlého věku a měla nebezpečnou schopnost dostávat se lidem pod kůži.

Povzdechla si. „Jsi stejný jako kluci – žádný rozum. Mám tě ráda, idiote. Mluv se mnou.“

Ještě nebyl připravený s kýmkoli mluvit o duchovi, který se znovu zničehonic zjevil v jeho životě. „Nech to plavat, Tammy.“

Zavrtěla hlavou. „Bože, vy chlapi mě přivádíte k šílenství. Samý testosteron a pýcha. No co, víš, kde bydlím, kdybys potřeboval. Půjdu ti sehnat nějaké čisté oblečení.“ Naklonila se a něžně mu shrnula vlasy z čela. „Jsme smečka, Clayi. Nezapomínej na to.“

Počkal, dokud Tammy neodešla, pak odhodil přikrývku a odplahočil se do koupelny. Smečka. Ano, byli smečka, zdravá a funkční. Než ho Nate přivedl k DarkRiverům, netušil, že je něco takového možné.

Isla, jeho matka, si záměrně zvolila život mimo oblasti kontrolované levharty a svého syna skrývala mezi lidmi a nedravými měňavci. Skutečnost, že je nikdo ani nehledal, Clayovi napovídala, že smečka jeho otce – a tím pádem i smečka jeho matky – nebyla ani zdaleka tak silná a funkční jako DarkRiveři. Nechránila je, neposkytovala bezpečné přístřeší a neléčila jejich bolest.

Když Nate Clayovi nabídl, že ho vezme k DarkRiverům, souhlasil z velké části jen proto, že mu bylo ukradené, kam se vrtne. Usoudil, že pokud se mu tam nebude líbit, prostě se vypaří. Během pár dní si svůj omyl uvědomil. Mezi DarkRivery nebyla izolace možná. Člověk mohl být klidně samotář, přesto na něj ostatní nezapomínali. A pokud se někdo ztratil, smečka ho přitáhla zpátky klidně i proti jeho vůli.

Vylezl ze sprchy a natáhl si oblečení, které Tamsyn před pár minutami přinesla do pokoje. Bylo jeho vlastní. Vzhledem k tomu, že Tamsyn byla léčitelka smečky, často se objevovali krvácející – nebo hůř – na jejím prahu a jejich oblečení v tu chvíli bylo na kusy. Dávalo smysl mít u ní schované nějaké kousky navíc. Zatímco se oblékal, slyšel, jak Tamsyn mluví v přízemí s Natem. Jejich tlumený hovor však přehlušovaly pištivé hlásky dvojčat.

Funkční smečka. Funkční rodina. Tohle se u DarkRiverů naučil. Proč Talin nezískala stejnou lekci od své adoptivní rodiny? Nelhala, když tvrdila, že to byli dobří lidé. Lež by rozpoznal – zrychlený tep, zvýšené pocení, drobná změna pachu. Ne všichni levharti tuhle schopnost měli, ale Clay v tom byl vždycky dobrý a obzvlášť s Talin.

Spousta mužů.

V tom taky nelhala. Představa jeho Talin s jinými muži v něm stále dokázala rozdmýchat zuřivý plamen, ale toho rána už alespoň zvládl myslet i na jiné věci. Sešel dolů, vzal si kávu a koblihu a zmizel dřív, než mu mohli Nate nebo Tamsyn začít pokládat nepříjemné otázky.

Neměl času nazbyt. Byl na lovu.

V žádném případě nemínil dopustit, aby mu Talin utekla podruhé.

Kapitola 7

Před jejím domem stálo policejní auto a Clayovi se prudce rozbušilo srdce v hrudi.

Nechal ji v noci samotnou. Tally se tmy bála.

Užuž se chystal vyskočit z auta a vydat se ji hledat, plný nechuti k sobě samému, když najednou vyšla z budovy s malou taškou v ruce. Zalila ho úleva, ale vzápětí za ní se dostavila směsice vzteku a majetnictví doplněná pronikavým pocitem něhy. Jak se opovážila vystavit se nebezpečí? A proč mu nezavolala hned, jak si uvědomila, že je něco špatně?

Namísto Claye vedle ní šel jiný muž, na jehož límci se leskl zlatý odznak policejního detektiva. Zatímco je Clay sledoval z protější strany ulice, položil detektiv Talin ruku na bedra a popoháněl ji směrem k autu, kterého si Clay už dříve všiml. Ani se nehnula, ale ani jeho ruku nesundala. Detektiv ji spustil sám a jeho zamračený obličej Clayovi prozradil, že se Talin chová tvrdohlavě.

To však neznamenalo, že ten muž není jedním z jejích milenců.

Levhart zavrčel a ten vnitřní zvuk si skoro našel cestu skrz Clayovy hlasivky ven. Měl chuť ho vypustit, přestože si jasně uvědomoval, že se chová jako idiot. Neměl právo Talin soudit. Jenže to si připouštěla jen jeho chladná, logická, lidská stránka – pokud šlo o Talin, byl méně člověkem a mnohem více dominující, majetnickou kočkou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Okovy minulosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.