Copyright © Christina Hobbs, Lauren Billings, 2014

Translation © Květa Oakland, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-885-6

ISBN mobi 978-80-7462-906-8

První kapitola

Harlow

Práskla jsem dveřmi jakéhosi nejbližšího Starbucksu, jako kdyby mě honili, ale hlavní bylo, že jsem právě úspěšně zdrhla po druhém nejhorším postelovém zážitku v životě. Toby Amsler: fantasticky dráždivý playboy s bonusem členství v týmu vodního póla na univerzitě u nás v San Diegu. Měl všechny předpoklady stát se extratřídou noční zábavné hry na „zasuň ho tam“.

Ta nejlepší lživá reklama.

Znáte to, když dojde na potenciální milostný zájem, chlapi obvykle spadají do jedné ze tří základních kategorií: děvkař, tragéd nebo mamánek. Děvkaři se podle mých vlastních zkušeností vyskytují v libovolných velikostech a tvarech: přisprostlí rockeři, nasvalení rozehrávači i občas neodolatelní nerdi. Jejich přednost v posteli? Většinou silné řeči a vytrvalost, obojímu fandím. Bohužel to vždycky neznamená, že to s holkou umí.

Tragédi na sebe často berou podobu nějakých umělců, oduševnělých muzikantů nebo tichých surfařů. Tito hoši málokdy tuší, co mají vlastně do prdele dělat, ale aspoň jsou ochotní to hodiny zkoušet.

S mamánky je to nejjednodušší. Tady v La Jolle většinou jezdí v mámině ojetém lexusu a snaží se ho zachovat v původním stavu. Přezouvají se, sotva vejdou do bytu, a když mluví, pořád se vám dívají do očí. V posteli toho sice nabízejí zatraceně málo, ale aspoň mají tendenci udržovat v bytě pořádek.

Z Tobyho Amslera se vyklubala vzácná kombinace mamánka a děvkaře, což ho nějakým způsobem v posteli naprosto diskvalifikovalo. Jediná věc trapnější než jeho sací schopnosti byla jeho matka, která mu v šest ráno donesla na snídani – bez zaklepání – čaj a lupínky. Umím si představit lepší probuzení.

Ani nevím, proč mě to překvapuje. Navzdory tomu, o čem se snaží ženy přesvědčit muzika a film, všichni chlapi jsou naprosto beznadějní, když dojde na ženský orgasmus. Většinou ho totiž znají z porna, kde je nejdůležitější, aby bylo všechno dobře vidět, a nikoho doopravdy nezajímá, jestli je to holce příjemné, protože tak jako tak bude předstírat, že je to bomba. Chlapi dost často zapomínají, že sex se provozuje zblízka a uvnitř, ne na vzdálenost kamery.

Můj tep se vrací k normálu a pár stojící přede mnou si objednává hlemýždím tempem. On chce vědět „Co byste doporučil někomu, kdo nemá rád kávu“?

Aby nechodil do kavárny, ujede mi málem. Naštěstí se zarazím. Připomínám si, že tenhle konkrétní exemplář nemůže za to, že jsou všichni chlapi mimoni a že já jsem zklamaná a rozmrzelá. Přísahám, že nejsem žádná hysterka, jen jsem měla děsné ráno a potřebuju se trochu vydýchat.

Zavřu oči a zhluboka se nadechnu. Tak. Mnohem lepší.

Ale hned se mi zas zvedne tlak, když uslyším to kňourání, kterým si objednává ta ženská přede mnou. Kousek poodstoupím, přemýšlím, co si dám, a zamračím se, když mě jenom napadne, že bych si snad mohla dát zákusek.

Ale potom zamrkám, přimhouřím oči a zaměřím se na tu věc. Teda spíš – na obraz té věci ve skle vitríny.

Je to… ne… Finn Roberts… opravdu je to on?

Nakloním se blíž a vedle svého odrazu jasně vidím, že v řadě přímo za mnou skutečně stojí… Finn. Můj mozek je okamžitě v plných obrátkách. Proč není ve Vancouveru? Kde jsem já? Jsem vzhůru? Zdá se mi noční můra o Finnovi Robertsovi na vodním lůžku Tobyho Amslera?

Jsem přesvědčená, že je to jenom hra světla. Možná mému mozku konečně došlo, že bych dnes ráno dala levou ruku za orgasmus – jasně, že to by mě přimělo myslet na Finna, ne?

Finn Roberts je jediný, komu se podařilo vyklouznout z mé příhodné kategorizace mužů – Finn Roberts, můj nechvalně známý dvanáctihodinový ex-manžel z Vegas, který to umí rukama, pusou i tělem a který mě přivedl do extáze tolikrát, až si myslel, že jsem omdlela.

Finn Roberts, ze kterého se vyklubal idiot.

Hra světla. Nemůže to být on.

Jenže když se mi podaří nenápadně nakouknout přes rameno, uvědomím si, že to je on. Do čela má staženou vybledlou modrou námořnickou čepici, která mu zakrývá oříškové oči lemované těmi nejdelšími a nejhustšími řasami, co jsem kdy viděla. Má na sobě stejné tmavě zelené triko s bílým logem rodinné rybářské firmy, jako když jsem ho víc než před měsícem překvapila ve Vancouveru. Opálené, svalnaté paže kříží přes hrudník.

Finn je tady. Kurva. Finn je tady.

Zavřu oči a zasténám. Moje tělo se poddá děsivému reflexu: okamžitě se cítím vláčná a teplounká, prohýbám páteř, jako by se ke mně zezadu tiskl. Vzpomínám na ten první moment, kdy mi ve Vegas došlo, že si to spolu rozdáme. Opile jsem na něj ukázala prstem a tak nahlas, že to slyšeli všichni kolem, jsem prohlásila: toho chlapa dneska ojedu.

Načež se ke mně naklonil a přímo do ucha mi zašeptal: jsi sladká. Ale to já ojedu tebe.

A moc dobře vím, že kdybych zrovna teď, když jsem takhle nadržená, uslyšela jeho hlas – hluboký, klidný jako vodní hladina a přirozeně chraplavý – asi bych dostala orgasmus přímo uprostřed kavárny.

Věděla jsem, že mám počkat a dojet do Pannikin, kde snídám obvykle. Zůstávám potichu a počítám do deseti. Jedna z mých nejlepších kamarádek, Mia, si ze mě dělává srandu, že mlčím jenom tehdy, když jsem překvapená nebo nasraná. Zrovna teď jsem obojí.

Hubeňour za pultem upoutá mou pozornost tím, že se ke mně nakloní. „Chtěla byste vyzkoušet mocha s dýňovou příchutí?“

Tupě přikývnu.

Počkat, cože? Ne, to zní fakt nechutně! Kousíček mého mozku, který ještě nevypověděl službu, ječí na mou pusu, abych si okamžitě objednala to, co obvykle: velkou černou kávu. Ale zatímco kluk za pultem píše mou objednávku černou fixou na kelímek, ohromeně mlčím. Jako ve snu mu podám peníze a schovám peněženku zpátky do kabelky.

Uklidním se, a když se obrátím, abych poodešla čekat na kávu, Finn zachytí můj pohled a usměje se: „Zdravím, Perníčku.“

Neotočím se na něj, jen si ho ostentativně prohlédnu přes rameno. Dneska se neholil a tmavé strniště mu vrhá do tváře nebezpečný stín, krk má opálený z práce na širém moři, kde tráví celé léto. Sjíždím pohledem níž, protože – buďme upřímní – bych byla pěkně pitomá, kdybych si jeho tělo řádně nevychutnala, než ho pošlu do prdele.

Má postavu jako superhrdina z Loliných komiksů – široká ramena a úzký pas, silné paže, svalnaté nohy. Působí nezničitelně, jako by jeho zlatá kůže byla potažená titanem. Bože, vždyť ten chlap maká rukama, potí se při práci, píchá jako profík a byl vychovaný otcem, který chce mít ze svých synů schopné rybáře. Nedokážu si představit, že by se vedle něj postavil kterýkoliv z mých známých a nevypadal by jako miniatura.

Úsměv mu pomalu zmizí z tváře a lehce nakloní hlavu. „Harlow?“

I když mu stín z čepice částečně zakrývá oči, jsem si jistá, že se lehce zvětšily, když jsem přesunula pozornost od jeho krku k obličeji. A v ten moment si vzpomenu – jeho pohled je jako rybářský háček. Zavřu oči a dvakrát zavrtím hlavou, abych si ji vyčistila. Pokud si to situace žádá, proti mrákotám nic nemám, ale nenávidím ten pocit, když se slabost snaží nahradit oprávněné rozhořčení.

„Počkej. Vymýšlím, jak tě setřít.“

Zmateně se na mě zamračí… teda myslím, že zmateně. Ten výraz může znamenat netrpělivost, frustraci nebo soustředění, není zrovna čitelný. „Aha…?“

Fajn, problém je následovný: po našich manželských peripetiích ve Vegas jsem ho letěla navštívit. Objevila jsem se ve Vancouveru jen v kabátě. Překvápko! Celých dvanáct hodin jsme spolu propíchali – divoce, hlasitě, intenzivně – a když jsem mu řekla, že musím na letiště, jenom se usmál, natáhl se pro telefon na nočním stolku a zavolal mi taxíka. Zrovna se mi vystříkal na prsa a zavolal mi taxíka. Ten navíc zastavil přímo před jeho novým třešňově červeným Fordem F-150.

V klidu jsem si spočítala, že nejsme dvakrát dobrá dvojka ani na občasný nezávazný sex, a tím to pro mě skončilo.

Tak proč mě tak štve, že je tady?

Barista mu nabídne stejnou specialitu jako mně, ale Finn nasadí znechucený výraz, odmítne a objedná si dvě velké černé kávy.

To mě štve ještě víc. Já jsem měla takhle rozumně zareagovat. „Co sakra děláš v mojí kavárně?“

Vytřeští na mě oči, pusa se mu chvíli vlní ve zmatené snaze něco říct a pak z něj vypadne: „Ty to tady vlastníš?“

„Jsi zhulenej, Finne? Vždyť jsme ve Starbucksu. Myslela jsem v mém městě.“

Zavře oči a tiše se pochechtává. Světlo mu tančí po obličeji a já si dokážu živě představit, jak by mě jeho strniště škrábalo na holé kůži… grrr.

Nakloním hlavu a zírám na něj: „Co ti připadá vtipný?“

„Opravdu jsem na chvíli připustil, že bys mohla vlastnit Starbucks.“

Pomalu protočím panenky, vezmu si kávu a vyjdu z obchodu.

Po cestě k autu si protahuju krk a ramena. Proč jsem tak otrávená?

Nečekala jsem přece, že pro mě při odjezdu přijede kočár poté, co jsem se neohlášeně objevila v jeho domku na pláži. Už jsem s ním spala ve Vegas, takže jsem věděla, že je to bez závazků. Bylo jasný, že jsem tam kvůli skvělému sexu. Vlastně jsem chtěla – ne, potřebovala – potvrdit, že byl tak skvělý, jak jsem si ho pamatovala.

Byl ještě mnohem mnohem lepší.

Takže mě očividně rozrušuje pachuť po mizerném zážitku s Tobym Amslerem. Tohle náhodné setkání s Finnem by bylo úplně jiné, kdybych zrovna nevypadla z postele prvního kluka, se kterým jsem od Vancouveru spala – prvního kluka po dvou měsících, prvního kluka po Finnovi – a kdyby ten zážitek nebyl tak neuspokojivý.

Na asfaltu za mnou se rozlehnou kroky a já se rozběhnu těsně předtím, než mě silná ruka popadne za paži. Finn mě chytil silněji, než plánoval, takže se moje děsivá dýňová káva nakloní, vyšplíchne na zem a jen tak tak mine moje boty.

Otráveně se na něj podívám a odhodím prázdný kelímek do popelnice u patníku.

„Ale no tak,“ usměje se na mě. Vstřícně mi podá kávu, kterou dosud balancoval na druhém kelímku. „Neříkej, že bys ten hnus pila. U mě ses nechtěla dotknout ani instantní kávy s vanilkou.“

Vezmu si od něj kelímek, zahuhlám díky a podívám se stranou. Chovám se přesně jako ten typ ženské, kterou jsem nikdy nechtěla být: odkopnutá, zapšklá trpitelka.

„Proč jsi naštvaná?“ zeptá se tiše.

„Jenom zamyšlená.“

Ignoruje mě. „To kvůli tomu, žes za mnou přijela uprostřed července jen v kabátě až do Vancouveru a já tě opíchal tak, až jsi křičela?“ Ironie v jeho hlase mi napovídá, že si doopravdy nemyslí, že bych kvůli tomu mohla být naštvaná.

Má pravdu.

Zarazím se a chvíli si ho prohlížím. „Mluvíš o tom dni, kdy ses ani neobtěžoval obléct a hodit mě na letiště?“

Zamrká a lehce zakloní hlavu. „Kvůli tvojí návštěvě jsem se vykašlal na celou šichtu. To nikdy nedělám. Asi minutu po tom, cos odjela, jsem odešel do práce.“

Tohle… je nová informace. Zavrtím se a nedokážu se mu dál dívat do očí. Místo toho se koukám kamsi za něj, na rušnou ulici v dálce. „Neřekls mi, že musíš do práce.“

„Řekl.“

Cítím, že zase vzteky zatínám čelist, a vrátím se očima k jeho obličeji. „Neřekl.“

Vzdychne, sundá si čepici, prohrábne vlasy a zase si ji nasadí. „Tak dobře, Harlow.“

„Co tady vůbec děláš?“ zeptám se.

A v ten moment do sebe všechno zapadne: Ansel je na návštěvě u Mii a všichni se zítra chystáme na slavnostní otevření Oliverova obchodu s komiksy s názvem Downtown Graffick. Kanaďan Finn, Pařížan Ansel a Australan se suchým humorem, Oliver: naši ženiši z Vegas. My čtyři jsme svůj svatební úlet okamžitě zrušili, Mia s Anselem se to rozhodli zkusit naostro, Z Loly a Olivera se stali kamarádi, které spojuje láska ke komiksům. Takže ať se nám to líbí nebo ne, od nás s Finnem se čeká, že budeme patřit do naší partičky komplikovaných románků.

„Jasně,“ zahuhlám. „O víkendu se otevírá Oliverův obchod. Přijels kvůli tomu.“

„Vím, že nebudou prodávat Bravo a Top Dívky, ale stejně by ses měla přijít kouknout. Vypadá to tam fakt dobře.“

Zvednu si kelímek s kávou k nosu a přičichnu. Černá neslazená káva. Dokonalé. „Jasně že přijdu. Olivera s Anselem mám ráda.“

Utře si rukou pusu a lehce se usměje. „Bezva. Takže jsi naštvaná kvůli tomu taxíku?“

„Nejsem naštvaná. Nejsme milenci a nehádáme se. Jen mám mizerný ráno.“

Přimhouří oči a prohlídne si mě od hlavy k patě. Je tak zatraceně všímavý, že se začnu červenat, a když se mu na rtech znovu objeví úsměv, je mi jasné, že si vydedukoval, že nejdu z domu. „Máš rozcuchaný vlasy, ale vypadáš dost napružená. Možná jsi někde nedostala, cos potřebovala.“

„Polib mi prdel.“

Přistoupí ke mně blíž a s laškovným výrazem prohlásí: „Když hezky poprosíš, tak to udělám.“

Se smíchem ho od sebe odstrčím. Opřu se dlaní o jeho krásnou, pevnou hruď. „Běž pryč.“

„Protože mě chceš?“

„Protože potřebuješ sprchu.“

„Podívej,“ usmívá se, „nebudu tě znovu stopovat, jestli zase utečeš. Ale stejně se budeme vídat, tak se snažme chovat dospěle.“

Pak se otočí, aniž by počkal na odpověď, a vzápětí uslyším tiché pípnutí, když si odemkne auto. Snažím se mu svým výrazem dát najevo, že se má jít vycpat, a abych to podpořila, zvednu za ním prostředníček. Ale pak se zarazím a srdce mi poskočí náhlým přívalem adrenalinu.

Finn leze do stejného třešňově červeného fordu, který měl zaparkovaný před domem. Jediný rozdíl je ten, že teď je zaprášený a zablácený od desítek kilometrů cesty.

Což mě přivádí k otázce: proč přijel autem z Vancouveru, když je tu jenom na víkend?

Nemám moc času o tom přemýšlet, protože mi v kapse cinkne telefon s textovkou od mámy. Vytáhnu ho jen na tak dlouho, abych si přečetla vzkaz: Přijď hned domů, prosím.

***

Jsem záchranář.

Když mi byly čtyři, zkoušela jsem si mámin nejoblíbenější náhrdelník a roztrhla jsem ho. Strávila jsem tři hodiny v domečku na stromě a snažila se ho slepit. Jediné, co jsem slepila, byly moje prsty. Když Miu v maturitním ročníku srazila dodávka a nemohla se skoro hýbat, seděla jsem vedle ní každý den po celé léto, co strávila od hlavy k patě v sádře. Věděla jsem, že když tam budu čekat dost dlouho, určitě bude něco potřebovat a já budu připravená. Nosila jsem jí dývýdýčka a legrační časopisy pro puberťačky. Lakovala jsem jí nehty a zašla jsem tak daleko, že jsem jí do pokoje pašovala ty nejpodivnější věci – chlaďák na víno, jejího kluka Luka, její kočku – jenom abych viděla, jak se usměje. Když Lolina tátu poslali do Afghánistánu – a když se pak vrátil, otřesený a změněný, a Lolina máma je nadobro opustila – nosila jsem jim zásoby, večeře a cokoliv, co by jim mohlo pomoct. A když byl Ansel příliš chlapsky natvrdlej na to, aby to s Miou sám urovnal, vnutila jsem se i tam.

Kdykoliv mí přátelé něco potřebují, udělám to. Když má někdo z mých milovaných problémy, se kterými si neví rady, najdu řešení. Taková prostě jsem.

Takže když zaparkuju na příjezdové cestě a posadím se naproti rodičům vedle své sestřičky v našem světlém, vzdušném, šťastném obýváku – v místnosti, která mi teď připadá jako kobka – jsem okamžitě v pohotovosti. Normálně je naše rodina dost hlučná, teď všichni mlčíme a mám pocit, že bych i pozdrav měla zašeptat. Záclony jsou roztažené, ale kvůli silnému oparu za oknem je tu temno a pochmurno.

Moje rodina pro mě je – a vždycky byla – středobodem světa. Když se naši vzali, máma byla herečka a tátova kariéra se rozjela, až když jsem šla na střední. Cestovali jsme z jednoho mámina natáčení na druhé, a dokud se v mých šesti letech nenarodila Bellamy, byli jsme po většinu času na všechno jen my tři.

Táta je citlivý, intuitivní ochránce plný energie a vášně. Máma je překrásná, klidná síla, která řídí domácnost za jeho širokými rameny pouhým mrknutím. Teď ale sedí vedle něj, oběma rukama svírá ty jeho a i přes široký konferenční stolek, který nás dělí, vidím, že se potí.

Napadne mě, že nám možná poví, že prodávají dům. (Otevřeně bych protestovala.) Že se stěhují do Los Angeles. (Zbláznila bych se.) Že mají partnerské problémy a nějakou dobu budou žít odděleně. (Tuhle představu neumím ani pobrat.)

„O co jde?“ zeptám se pomalu.

Máma zavře oči, zhluboka se nadechne a pak se na nás zpříma podívá: „Mám rakovinu prsu.“

Po těch třech slovech se stovky těch následujících rozmažou a splynou. Vnímám natolik, abych pochopila, že má asi tři centimetry hluboko nádor a že našli rakovinotvorné buňky v několika lymfatických drahách. Táta si toho všiml, když se jednou ráno sprchovali – úleva, že na to přišel, je silnější než překvapení, že nám tohle sdělují – a máma nám to nechtěla říct, dokud nebude vědět víc. Rozhodla se pro mastektomii, po které bude následovat chemoterapie. Operaci domluvili na pondělí… což je za tři dny.

Všechno se to děje jaksi rychle, ale pro záchranáře jako jsem já ne dostatečně. Dokázala bych vychrlit jednu otázku za druhou, jako bych je četla z knihy: nechala sis udělat druhý posudek vyšetření? Jak dlouho trvá rekonvalescence po operaci? Kdy můžeš začít s chemoterapií? Jaké léky ti nasadí? Ale jsem přesně tak ohromená, abych si dokázala přebrat, jestli jsou ty překotné dotazy právě teď vhodné.

Když táta zmínil, že našel bulku, Bellamy vybuchla smíchem, který se okamžitě proměnil v hysterické vzlykání. Máma poprvé v životě zní jako automat, který opakuje, co jí řekl doktor. Táta zůstává nepřirozeně zticha.

Co se snažím říct: jaká je vlastně vhodná reakce, když střed vašeho světa zjistí, že není nesmrtelný?

Máma dopoví všechno, co ví – a ujistí nás, že se cítí silná a je jí fajn – a prohlásí, že si půjde na chvilku lehnout, chce být sama. Sotva popadám dech a z tátova výrazu je mi jasné, že je na tom ještě mnohem, mnohem hůř.

Sedíme s Bellamy vedle sebe a koukáme na Stopu bez zvuku. Choulí se mi v klíně a táta se vzdálí do koupelny. Pročítám si na telefonu všechny weby, které se mi pod heslem rakovina prsu třetího stupně objeví, a s každou další informací přepočítávám pravděpodobnost mámina přežití. Na televizi běží titulky a obrazovka zčerná dřív, než si stačím uvědomit, že je po filmu.

***

Není ale nic, s čím bych teď mohla pomoct. Máma nechce, abychom cokoliv dělali; nechce, abych se o ni starala. Chce, abychom „žili své životy“ a „nemysleli jenom na tohle“.

To nás s tátou vůbec nezná?

Jen pár hodin po tom, co nám to řekla, se z její nemoci stala věc. Živá, dýchající entita, která zabírá místo v domě stejně jako kdokoliv z nás. Nemůžu myslet na nic jiného, je to to jediné, co si představím, když se na ni podívám. Nevím co se sebou.

„Myslela jsem, že je dneska první večírek u Loly v novém bytě,“ prohodí máma a zapojí mě do konverzace. Vypadá normálně, trochu unaveně, smaží sýr a kouká na mě přes rameno. Znáte to, dělá večeři, jako by šlo jen o další obyčejný páteční večer, všechno při starém. Je mi jasné, že na ni všichni tři koukáme a bojujeme s potřebou navrhnout, aby se posadila a odpočívala, zatímco my jí doneseme něco k snědku.

Zabila by nás.

„Jo, je…“ řeknu a ukradnu jí pár kousků sýra z misky. „Ale já zůstávám tady.“

„Ne, nezůstáváš,“ otočí se na mě a z jejího výrazu poznám, že nemá cenu hádat se. „Zítra otevírá Oliverův obchod.“

„Já vím.“

„Dneska se půjdeš bavit a budeš spát u sebe,“ přidá se táta. „Vezmu mámu do kina a až se vrátíme domů“ – předvádí za jejími zády cosi, co má být nejspíš sexy taneček – „nebudeš chtít být při tom, co bude následovat.“

Božínku. Zacpu si uši a Bellamy předstírá, že se schovává pod stolem.

„Vyhráls,“ řeknu mu a snažím se znít lehce a zatlačit bobtnající paniku. Chci zůstat s mámou. „Ale zítra něco podnikneme všichni čtyři společně.“

Táta přikývne a odhodlaně se na mě usměje.

Ještě nikdy jsem ho neviděla tak otřeseného.

***

Upřímně – je fajn vypadnout. To nejhorší, co bychom mohli mámě udělat, je posedávat doma a pozorovat každý její pohyb s vyděšeným, bolestným výrazem. Táta mě ujistil, že moje role přijde v následujících týdnech a měsících. To zvládnu. Bellamy je sladká, ale je jí sotva osmnáct a je jaksi podivně neschopná, každý úkol ji hrozně stresuje. Perfektně se hodí do role věčného optimisty! To já jsem dcera, co odvede špinavou práci. Já budu ta, kdo bude mámu vozit na sezení, kdo se bude příliš vyptávat, starat se o ni, když bude táta v práci, a nejspíš budu taky ta, co ji bude dovádět k šílenství.

Ale zrovna teď je mi nanic.

Jestli je vůbec někdo, koho chci dneska kromě rodiny vidět, jsou to moje holky.

Lolin nový byt je mnohem lepší než koleje. Čekala jsem, že se po promoci nastěhuje ke mně, ale chtěla zůstat v centru. Vždycky když jsem u ní, je mi jasné proč. Bydlí v severní části Gaslamp Quarter v nové budově s obrovskými okny, vysokými stropy, s výhledem na přístav a hned za rohem má koblížkárnu. Šťastlivka.

„Harlowwwwwwwwww!“ uslyším svoje jméno z druhé strany bytu a než se naděju, už mě svírají čtyři paže. Dvě jsou Loliny a ty druhé dvě patří London, její nové spolubydlící. Je to ta nejtypičtější rozkošná Američanka, jakou si dokážete představit: pískově blonďaté vlasy, pihy, ďolíčky ve tvářích a věčný úsměv. Svůj vzhled dokonale podtrhuje sexy šprtkovskými brýlemi a divokými modely. Dneska má třeba modré tričko s Tardis, zelenožlutou sukni s páskem a černobílé podkolenky. Vedle ní a Loly v černých retro šatech ve stylu Bettie Pageové vypadáme my ostatní jako vidláci.

„Ahoj Lolo-London,“ vyhrknu a přitulím se obličejem k Lole. Tohle jsem potřebovala.

Lola mi zahučí do vlasů: „To zní jako jméno pro striptérku.“

London se rozesměje a vymaní se z motance končetin. „Nebo název drinku?“

„Jednou Lolo-London s ledem, prosím,“ prohlásím.

„No,“ usměje se London a ukáže k chlaďáku v kuchyni na zemi, „můžeme ho dneska zkusit vymyslet. Přísahám, že jsem koupila úplně všechno. Tlamolepy, tvrdej, pivo, oříšky a…“ zavře oči, zvedne pravou ruku do vzduchu a v drsňácké póze hlasitě zahaleká: „Fritos!“

Otočí se na podpatku a vyrazí otevřít dveře, zatímco já souhlasně kývnu na Lolu. „Ta holka se mi líbí.“

„Někdo mi říkal, že je tu fiesta v tomhle casa!“

Otáčím se za Anselovým hlubokým hlasem se silným přízvukem. Sotva to prohlásí, celý byt na vteřinku ztichne a pak všichni nadšeně vybuchnou smíchy. Na hlavě má sombrero plné tortillových chipsů. Takový sladký pako!

Mia se od něj odpojí, zamíří přímo ke mně a obejme mě kolem ramen. „Dobrý?“

Volala jsem jim s Lolou předem, abych jim nastínila situaci, a obě mě znají dost dobře na to, aby věděly, jakou paniku prožívám.

Odvrátím pozornost od úchvatné podívané, jak Ansel předvádí jakýsi podivný toreadorský taneček. „Hmm… znáš mě.“

Odtáhne se ode mě a chvíli si mě prohlíží, než si uvědomí, že jsem tu, abych se rozptýlila, a ne abych mluvila o mamce. Všechny se otočíme na Ansela, který rozdává své kloboukové brambůrky. Bez legrace, jeho dětské já je stále naživu a pěkně si dává do nosu.

Nakreslím si kolem hlavy ve vzduchu kruh a zeptám se: „O co tady jde s tím…“

„Netuším,“ skočí mi do řeči Mia. „Šli s Finnem na pivo a takhle se vrátil. Celý hodiny si ho nesundal, ale už ho stihl třikrát doplnit. Ale držte se zpátky, dámy“ – nakloní se a vezme si z chlaďáku pivo – „je jenom můj.“

Teprve když Mia vysloví jeho jméno, všimnu si, že na druhé straně místnosti postává Finn. Musel přijít s ní a Anselem. Zasměje se čemusi, co řekl Ansel, a zvedne ruku, aby si upravil kšiltovku. Otráveně se mi stáhne žaludek. Když napne svaly na pažích, v hrudi se mi rozleje horko. Kopnu do sebe půlku piva, abych ten pocit zahnala, a představuju si syčení a páru stoupající z imaginárních plamenů.

„Nevěděla jsem, že přijde.“ A co jsem si myslela? Že ho nechají doma samotného?

Mia si otevře pivo a podívá se na mě s lehkou poťouchlostí v očích. „V pohodě?“

„To víš, že jo.“

„Dokud se nesnaží mluvit, viď?“

Zasměju se a přikývnu. „Přesně tak.“

Lola mě pohladí po zádech a kývne hlavou, aby mi dala najevo, že jde hrát karty. „Zvládáš?“

„Jasně. Asi budu postávat v rohu a dívat se, jak záříte.“

Když se i Mia ujistí, že nepotřebuju společnost, vyrazí do davu za Lolou a já zůstanu stát sama v jasně osvětlené kuchyni. Pozoruju bandu lidí u jídelního stolu. Ansel si olízne palec a rozdá karty, profesionálně je předhodí před každého z hráčů. Připadám si ztraceně, jako bych tu ani neměla být, a přitom nemůžu jít domů. Jsem nesvá, je mi vedro.

Přes obličej mi přeběhne stín, a když se otočím, uvidím kluka s odbarveným čírem, jak se shýbá k chlaďáku.

„Zajímavý výběr nápoje,“ prohlásím. „Ovocný punč!“

Otočí se na mě, usměje se a souhlasně přikývne. Je to fešák, jen trošku zanedbaný, ale jeho úsměv odhaluje perfektní bílé zuby – dokonalý hipík z La Jolly. „Mělas to někdy? Chutná jako džus!“

Levný chlaďák s punčem je nově objeveným, fascinujícím zázrakem? Jo, rozhodně hipík.

„Harlow,“ podám mu ruku. „A jestli chceš džus, proč si prostě nedáš džus?“

Zatřepe s láhví. „V džusu moc pravdy nenajdeš,“ prohlásí a dodá: „Ne-Joe.“

„Načo?“

„Ne – Ne. Joe. Oliver, můj novej šéf? Říká mi Joey. Myslím, že si ze mě dělá prdel, protože je Australan, ale já se tak nejmenuju.“

Čekám, až z něj vypadne jeho pravé jméno – rozhodně nemůže znát Olivera dost dlouho na to, aby mu říkal Ne-Joe dýl než pár měsíců – ale neprozradí mi ho. „Takže se představuješ jako Ne-Joe?“

„Jasňačka!“

„Vždycky?“

„Jo.“

„Páni… tak jo, ráda tě poznávám.“ I když se začínám obávat, že Ne-Joe je tak trochu bezpáteřní, ještě jednou si ho prohlídnu a pořád se mi líbí. Má na sobě plážové kraťasy a tričko. Očividně nemá na práci nic lepšího než tu postávat. „Takže ty budeš pracovat u Olivera v obchodě?“

Když přikývne a vypije půlku sklenice jediným lokem, dodám: „Zítřek bude pecka.“

„Bude to fajn. Oliver je nejlepší šéf na světě. Teda, myslím, že bude. Je takovej bezstarostnej.“

Podívám se ke stolu, kde se Oliver soustředí na karty tak intenzivně, až dostanu strach, aby nevzplály. Na rozdíl od Finna, který se o svůj vzhled moc nestará, ale lichotí si krátkými vlasy a hladce oholenou tváří, je Oliver sexy jen tak mimoděk; nemá ani potuchy, jak vlastně vypadá, a přesto je vždycky přitažlivý. Když se k tomu připočítá, že je mu teprve třicet a už si otvírá lukrativní obchod s komiksy v San Diegu plném hipíků, neřekla bych, že bude až tak bezstarostnej, jak Ne-Joe doufá.

Otočím se na něj. „A co tam budeš dělat?“

„Prodávat a tak.“

Rozesměju se. Tenhle kluk bez dozoru může být dost dobrá podívaná. „Aha, takže kontakt se zákazníky?“

„Jasně. Kontakt se zákazníky. A někdy ne,“ zasměje se sám sobě. „Někdy budu hlídat zboží,“ povzdechne si.

„Jak moc jsi zhulenej, Ne-Joe?“

Zastaví se a vypadá to, že soustředěně přemýšlí. „Dost.“

„Dáš si panáka?“

Na rovinu – nepřipadá v úvahu, že bych si to s Ne-Joem rozdala, ale moje druhá nejoblíbenější aktivita s chlapama je dívat se, jak se opíjejí.

Nachystáme si několik skleniček a kopneme je do sebe, zrovna když zaznamenám, že Finn vstává od stolu. Odloží karty, očividně pasuje, a sundá si čepici. Prohrábne si vlasy a zase si ji nasadí. Štve mě, že mi to gesto připadá tak hrozně sexy. Když se podívá mým směrem a uvidí mě v kuchyni s Ne-Joem, na vteřinku přimhouří oči a vydá se naším směrem.

„Kruci,“ zamručím sama pro sebe.

„To monstrum patří k tobě?“ zeptá se Ne-Joe a nakloní hlavu.

„Ani trochu.“

„Hmm. Podívej na tu zuřivost v jeho očích,“ zašeptá opile. „Je jako lev na lovu.“ Lehce se otřese, jako by se probral z transu, a zašvitoří: „A já si odskočím.“

„Díky,“ zavrčím k jeho mizejícím zádům a v ten moment se Finn vsune mezi mě a linku, o kterou se opře bokem.

Dnes postrádám svou obvyklou výzbroj – společenské nadšení, sebedůvěru a pohodu plynoucí z vědomí, že všichni mí milovaní jsou v pořádku. Malá kontrolka v mozku mi připomíná, že konverzace s Finnem je nejspíš opravdu špatný nápad. Skončí to bitkou nebo sexem a Finn není ani při jednom dost něžný. Odmítám ale ustoupit a cítím teplo, které sálá z jeho hrudi. Čepici má staženou do očí, takže při odhadování jeho nálady musím spoléhat jen na křivku rtů. Zatím se mi zdá… znuděný, naštvaný, zamyšlený nebo ospalý.

„Rád tě vidím.“

„Finne,“ pokývnu krátce na pozdrav.

Na rtech se mu objeví úsměv. Ať se škvaří v pekle i s tím svým sexy výrazem! „Harlow.“

Prohlídnu si ho a kousnu se do spodního rtu. Celá tahle záležitost je pro mě nová. Přede mnou stojí chlap – kategorie neznámá – a já si přitom nejsem jistá, jestli bez svých ochranných štítů zvládnu jeho dravost. Špatně se odhaduje, dobře se na něj kouká. Bez ohledu na to, jak blbý nápad to je, je skoro nemožné odolat pokušení přitáhnout si ho k sobě a nechat ho, aby se mnou vytřel kuchyňskou podlahu.

Druhá kapitola

Finn

Ani si nepamatuju, kdy jsem byl naposledy na večírku bandy otravných dvacátníků v nejrůznějších stádiích opilosti. Původně jsem chtěl přijít, jen abych se viděl s Anselem, který je ve městě. Naposledy jsme se potkali ve Vegas, když se báječné dny šťastného znovushledání rozdrolily v manželském chaosu. Nějakým podivným způsobem jsem ale dneska skončil úplně jinde než on, v ruce držím plastový kelímek, poprvé za několik měsíců si začínám připadat opile a stojím dost blízko Harlow Vega, abych se jí mohl dotknout.

Nepřekvapuje mě, že stojíme vedle sebe, ani touha dotknout se jí.

Překvapuje mě, že je to zrovna Harlow, kdo se drží stranou od společnosti a vykecává v kuchyni s Oliverovým zhuleným zaměstnancem. Kromě našeho svatebního večírku a prošoustané noci ve Vancouveru toho o ní moc nevím. Ale jsem si jistej, že když je na večírku stůl, Harlow do něj tluče, leží na něm nebo tančí.

„Proč stojíš tady a nenandáš nám to radši v pokeru?“

Pokrčí rameny, uchopí mě v pase, aby mě mohla poodstrčit, a otevře skříňku nad mou hlavou. „Jsem trochu rozhozená,“ zamračí se na přecpané poličky. „A proč je tady takovej bordel? Bože!“

„Přeskládáš jim kuchyň?“ zasměju se, když začne s cinkáním přesouvat skleničky z místa na místo. „Během večírku?“

„Možná.“

Kaštanové vlasy jí rámují obličej, a když se natáhne do horní police, zastrčí si je za ucho, čímž mi odhalí svůj dlouhý krk. Okamžitě si začnu představovat, jak ji líbám a nechávám na její kůži jeden cucflek za druhým… od ucha až ke klíční kosti.

„Ráno zamyšlená,“ konstatuju a vychutnávám si pohled na její holá ramena, „večer rozhozená.“

Podaří se jí vyštrachat dvě čisté panákovky a místo odpovědi po mně vrhne pohled, který mluví za všechno. V ten moment si vybavím teplo jejích hypnotických očí – spíš jantarových než hnědých – a vábení jejích plných, přitažlivých rtíků. Odšroubuje víčko poměrně luxusní tequilly a zadívá se kamsi do prázdna. Pak obě skleničky naplní až po okraj.

„Je vidět, že Ne-Joe pracuje na tom, abys rozhozená nebyla, ale mohla bys s tím panákováním s chlápkem, co si sám propíchl piercing do péra, trochu zpomalit.“ Když mi Oliver tu historku vyprávěl, málem jsem se udusil sendvičem.

Harlow už mi skoro podala moji tequillu, ale zarazila se v půlce pohybu. „On si… cože?!“

„Dvakrát. Jednou na žaludu, jednou na uzdičce.“

Zamrká.

Lehce se k ní nakloním a pohled, který upírá na moje rty, mě rozvibruje. „Oliver říkal, že když se Ne-Joe opije, začnou se dít věci.“

Odtrhne pohled od mých úst a zahledí se mi do očí. Kývne hlavou směrem ke stolu, u kterého se pořád válí karty. „Navrhuješ, abych šla místo toho hrát poker s lidma, co pijou jako fanty panáky rajčatovýho džusu s ústřicema?“

„Je to ještě lepší,“ otřesu se. „Je to budweiser s rajčatovým džusem s ústřicema. Říká se tomu chelada a už je to pěkně zteplalý.“

Ve tváři se jí objeví stejný výraz – výraz naprostého zděšení – jako když jí dnes ráno barista nabídnul mocha s dýňovou příchutí, které si objednala. „To opravdu někdo vymyslel? Fakt existujou lidi, co to pijou a chutná jim to?“

Rozesměju se. „Víš, navzdory zdravému úsudku mě fakt baví, když se chováš jako primadona.“

S hlavou nakloněnou na stranu a nedůvěřivým pohledem se mě zeptá: „To že mě nevzrušuje pivo s rajčaty a ústřicemi ze mě dělá primadonu?“

Očividně jsem už dost namol na to, abych začal hlasitě zpívat jedinou vhodnou píseň, kterou si vybavím: I Will Always Love You. Zvednu panáka a obrátím ho do sebe.

Harlow na mě kouká, jako bych se pomátl, ale baví se. Přestože se její obočí mračí, v očích jí září úsměv. „Zpěvem by sis teda život nezachránil.“

Utřu si pusu rukou. „To ještě nic není. Měla bys slyšet, jak hraju na klavír.“

Ještě víc přimhouří oči. „Tos zrovna odcitoval The Smiths?“

„Překvapuje mě, žes to poznala. Není to zrovna od P. Diddyho.“

Rozesměje se. „Ty o mně máš krásné mínění.“

„To rozhodně.“ Tequilla se mi dostává do krve a cítím, jak mě hřeje v hrudi. Nakloním se k ní blíž, abych si mohl přivonět. Vždycky voní tak živočišně, trochu zemitě a sladce. Jako pláž, krém na opalování a zimolez. Za posledních pár minut jsem Harlow řekl víc slov netýkajících se sexu než za celou dobu, co se mnou strávila ve Vancouveru. Překvapuje mě, jak se s ní jednoduše povídá a jaká je zábavná. „Moje mínění o tobě se pořád vyvíjí, když už teď nejsi svou krásnou tvářičkou jenom v mým klíně.“

„Ty jsi teda parádní debil, Finne.“

„Tahle konverzace nám krásně rozšiřuje obzory.“

Vezme svého panáka, vypije ho a lehce se otřese. Pak prohlásí: „Zase to nepřeháněj, Sluníčko. Mně se naše dohoda líbí.“

„My máme nějakou dohodu?“

Přikývne a otočí se, aby nám nalila další rundu. „Šukáme.“

„Tak v tom případě se mi naše dohoda taky líbí.“

Když mi podá druhého panáka – k těm třem pivům, která jsem předtím vypil s Anselem – zeptám se: „Proč jsi za mnou vůbec přijela? Vzhledem k tomu, žes mi většinu času seděla na obličeji, nestihl jsem se ještě zeptat. Byla to… nečekaná návštěva.“

„Ale skvělá, ne?“ zeptá se a zvedne obočí, jako by věděla, že to nikdy nebudu moct popřít.

„Samosebou.“

Olízne si ruku, nasype si na ni sůl a zamyšleně si ji prohlíží. „Upřímně? Asi jsem si nebyla jistá, jestli můžu věřit svým vzpomínkám z Vegas.“

„Vzpomínkám na výbornej sex?“

„Jo.“

„Tak jim věř,“ ujišťuju ji.

„Teď už jim věřím.“ Olízne sůl, popadne panáka a vezme si z linky kousek limetky. Chvíli ji vychutnává, než přes mokré, zkřivené rty zahuhlá: „Škoda, že chlap, kterýmu ten božskej penis patří, je taková nula.“

Soucitně přikývnu. „Pravda.“

„Je s tebou sranda,“ prohodí a lehce se odtáhne, jako by se na mě až teď doopravdy podívala. „Taková nenáročná, překvapivá sranda.“

„Seš opilá.“

Luskne mi prsty přímo před nosem. „To bude ono. Je s tebou sranda díky té tequille.“

Zasměju se a předloktím si utřu pusu. Jak moc riskantní by bylo, užívat si s Harlow všechen volný čas tolik, jako si ho užívám právě teď? I když je skvělá v posteli, což je rozhodně hodnotná kvalita, není to to jediné, co hledám. Možná ale právě proto, že jsem ji dosud vnímal jako sexy hračku, jsem ji nebral moc vážně. Když se znovu zakousne do limetky a olízne si rty, zamotá se mi z ní hlava a připadám si pitomě.

„Zdá se, že máš lepší náladu než ráno,“ prohlásím.

„Mám nějaký starosti, na které se snažím nemyslet. A kromě toho,“ dodá a zvedne do vzduchu svou prázdnou panákovku, „tohle značně pomáhá.“

„Kolik už jsi jich měla?“

„Dost na to, aby mi některý věci byly fuk, ne zas tolik, aby mi bylo fuk úplně všechno.“

To je dost smutná odpověď od někoho, koho jsem považoval za veselou, bezstarostnou sexbombu. Pravda je, že o Harlowině životě nevím skoro nic. Vím jen, že je to sladká zbohatlická holčička, co má pravděpodobně přede dveřma zástup sladkých zbohatlických frajírků. Ještě vím, že je to oddaná kamarádka Loly a Mii, a očividně je jednou z těch, co potřebují pomáhat všem okolo, takže to byla právě její hybná síla v Miině a Anselově usmíření. A to je všechno. Ani nevím, kde pracuje… nebo jestli vůbec pracuje.

„Chceš o tom mluvit?“ nabídnu nesměle.

„Ne-e,“ hodí do sebe dalšího panáka.

V kapse mi zavibruje telefon a útulnou, opileckou pohodu rychle vystřídá pocit děsu. Na tuhle zprávu jsem čekal. Můj nejmladší bratr Levi prováděl bezpečnostní kontrolu na největší lodi v naší flotile, Lindě, která se jmenuje po naší matce. S tím, jak se nám poslední dobou dařilo, se vsadím, že to nebudou dobrý zprávy.

Problém v kormidelně, ani jedna kontrolka nefunguje.

Kurva.

Přestože mě napadá asi stovka nadávek, neodpovím mu hned. Místo toho zastrčím telefon zpátky do kapsy, naliju si panáka a kopnu ho do sebe. Pomáhá to.

„Všechno v pohodě?“ podívá se na mě Harlow.

Pocit horka, který mi rozehřívá tělo a usazuje se v žaludku, mě přinutí zatnout čelist. „Taky mám nějaký starosti,“ vycedím skrz zuby.

„No vida – tak si dejme dalšího!“ Naplní další dvě skleničky a jednu mi podá. Vím, že to doopravdy nepomůže. Ráno – nebo během dne – vystřízlivím, kontrolky budou pořád v hajzlu a naše podělaný živobytí bude ve stejném nebezpečí jako teď. Ksakru, chci na to aspoň na chvilku zapomenout.

Zvednu skleničku, prohlédnu si čirou tekutinu uvnitř a pak se nakloním k Harlow, až se rty skoro dotknu jejího ucha. „Oba si dobře pamatujeme, že když jsme spolu naposledy pili tequillu, nedopadlo to dvakrát dobře.“

„Pravda,“ odtáhne se ode mě jen tak daleko, aby mi viděla do očí. „Ale nikde v okolí nemáme non-stop kostel s neschopným idiotem, co oddává opilce, takže jsme v pohodě.“

Trefa.

Harlow do sebe obrátí panáka a škubne sebou. „Uuuuuu…. Víc už nedám.“ Zvedne ruce do vzduchu, předstírá, že počítá aspoň do třiceti a pak se na mě usměje. „Ještě jeden a přistanu obličejem v té míse fritos, na kterou je London tak hrdá.“

Ona se možná do počtů zamotala, ale já ne. Za tu dobu, co jsem s ní v kuchyni, jsem vypil čtyři panáky a jsem opilej – poprvé za několik let.

Když se Ne-Joe konečně vrátí v oparu marihuanového kouře, mám pocit, že byl pryč hodinu. Přijde k nám, podá mi ruku a velmi pomalu prohlásí: „Já jsem Ne-Joe… rád tě poznávám.“

Zasměju se a připomenu mu: „My už jsme se dneska potkali. V obchodě, když ho Oliver naposledy kontroloval.“

Ne-Joe lehce zakvoká: „Jasně, proto jsi mi byl povědomej.“

Bylo to před třemi hodinami. Tenhle týpek snad bez jointu ani nedýchá.

„Ty jsi ten dřevorubec z Nového Skotska?“ zeptá se mě.

„Rybář z Vancouveru.“

Harlow vybuchne smíchy. „Chudáčku, Finne.“

Ne-Joe se dívá střídavě na mě a na ni. „Vy dva se taky znáte přes Olivera?“

„Ne tak úplně,“ řekne Harlow a pak se na mě podívá se srandovním úšklebkem. „Finn je můj ex-manžel.“

Ne-Joeovi oči se zvětší na velikost podšálků. „Ex-manžel?“

Přikývnu, abych to potvrdil. „Přesně tak.“

Podívá se na Harlow a pak se na ni skutečně zahledí. Jeho oči jezdí po jejím těle nahoru a dolů a mám sto chutí mu jednu střelit, aby se probral a přestal po ní, kurva, takhle pošilhávat.

„Jsi moc mladá na to, abys byla rozvedená,“ vydedukuje nakonec.

Nakloním se k němu, abych odvedl jeho pozornost od jejího hrudníku. „Ale já ne, viď?“

S mnohem menším zájmem se zaměří na mě. „Ty ne, no. Jsi starší než ona, že jo?“

„Přesně,“ řeknu a rozesměju se Harlowinu pobavenému chichotání. „Díky.“

Ne-Joe vrazí ruku do pytlíku s kukuřičnými lupínky na lince. „To musí být divný pařit se svým ex.“

Harlow ho odbyde mávnutím ruky. „Ani ne. Finn je pohodář.“

„Ale?“ podivím se a musím se smát, protože jestli existuje nějaké slovo, co by mě vystihovalo, pohodář to rozhodně není. Ansel je pohodář. O mně často říkají, že jsem kliďas. A někdy, přiznávám, jsem i dost uzavřenej. Rozhodně ale ne pohodář.

Harlow přikývne, chvilku se na mě kouká a pak řekne: „Jo, máš rád dlouhý procházky po doku, ze zbytků vlasců splétáš sny a večery trávíš v místním baru trapáků, kde se předvádíš před sexy maminama.“

Vyprsknu smíchy. „Celej já, co?“

Roztomile, zamyšleně našpulí rtíky. „Uhm-hmm.“

„Pro mě je taky hračka s tebou vycházet. Vždyť jsi milující vtipná dáma, co ráda nakupuje, lakuje si nehty a…“ dělám, že hodně přemýšlím, než nakonec zopáknu: „… a nakupuje.“

Položí mi ruku na tvář a její výraz je plný hravosti. „Mám radost, že se tak dobře známe.“

„Já taky.“

V synchronním pohybu zvedneme do vzduchu prázdné panákovky a přiťukneme si.

„Proč jste se vůbec rozvedli?“ zeptá se Ne-Joe. „Vypadá to, že vás to k sobě furt táhne.“

„Vážně?“ zeptám se a pořád se dívám na Harlow. To až dneska jsem začal mít pocit, že mě to k ní táhne.

Harlow nakonec prolomí náš vzájemný pohled, aby Ne-Joeovi vysvětlila: „Po pravdě, byli jsme svoji jednu noc a asi půl dne ve Vegas. Strávili jsme spolu tak čtyřiadvacet hodin, většinu z toho opilí nebo nazí.“

„Nebo obojí,“ dodám.

„Jako fakt?“

Oba přikývneme.

„To je šílený.“

„To teda jo, věř mi,“ souhlasí Harlow a důrazně se na mě podívá. „Hodně šílený.“

Pozoruju, jak si olizuje rty, a přeběhne mi mráz od zátylku až k péru. Jsem skoro tak na mraky, že bych navrhl, aby se její jazyk znovu potkal s mým kapitánem.

„To by podle mě měl jednou za život udělat každej,“ pronese zadumaně Ne-Joe a odtrhne tak mou pozornost od Harlowiných, teď už usměvavých, rtů. „Všichni by někdy měli: běžet maraton, přečíst Candide a vzít si někoho ve Vegas.“

Harlow se rozesměje a začne mu vysvětlovat, že to bylo zatraceně drahý a ne zas tak výhodný. Za tu cenu jsme mohli pařit a píchat do aleluja. Zatímco Ne-Joe-
ovi popisuje naše manželské peripetie, omluvím se a odskočím si.

Večírek je dost hlasitý a všichni jsou opilí. London vyřvává u pokerového stolu jakousi písničku, Mia hraje usazená na Anselově klíně s jeho sombrerem na hlavě. Lola a Oliver jsou jediní střízliví a pohled na ně mě na několik vteřin slušně zabaví. Oliver je svou soutěživostí v kartách proslulý a na Lole vidím stejné odhodlání. Zbytek stolu se zvrhl v podivnou opileckou orgii, ale oni dva se snaží udržet hru organizovanou. Jako by chtěli uvázat provázek kolem dešťové kapky.

Když vyjdu z koupelny, Harlow stojí přede dveřmi. S drzým úsměvem se kolem mě protáhne, a když se otočím, abych něco udělal – kruci, ani nevím co, zavtipkoval, podíval se na ni, políbil ji – zavře mi dveře přímo před nosem.

Už děsně dlouho jsem nebyl opilý a úplně jsem zapomněl, jak bývám uvolněný a svět rozmazaný. Je to osvobozující, ale kdesi v koutku mysli vnímám červené blikající světlo: Pozor. Pozor.

Koukám do chodby a přemýšlím, jestli se mám vrátit k pokerovému stolu nebo do kuchyně. Ale jsem jako přikovaný, a i když by byla fakt sranda zahrát si karty s Anselem a Oliverem, ani se nehnu.

Harlow otevře dveře od koupelny, uvidí, jak se opírám o stěnu naproti a netváří se ani trochu překvapeně. Ani trošičku. Zůstane stát mezi dveřmi, prohlédne si mě a pak popojde pár kroků ke mně.

Jenom se na mě kouká a celá ta situace je zatraceně nová. Jako by přede mnou stála úplně jiná žena než ta divoká pařmenka z Vegas nebo chtivá holka, co mi skoro rozbila vchodové dveře. Tahle Harlow je trpělivá, svůdná a zatraceně fascinující. Kdesi hluboko v jejích očích vidím něco, co tam dřív nebylo. Tajemství, která většinou nechává skryta, jako by dneska byla bez štítu. Nemůže to být alkoholem, protože opilou jsem ji už viděl. Ani není nadržená, to už jsme spolu taky zažili.

Čím déle na mě zírá, tím víc mám pocit, že se z mého srdce stává nafukovací člun, který se pomalu plní vzduchem. Hruď mám plnější a plnější a plnější.

Je poznat, že si v koupelně upravila mejkap, protože když se pousměje, její rty rudě září. „Rozdáme si to?“ řekne najednou jakoby nic.

To mě vytrhne z transu a bez přemýšlení hmátnu po její ruce a zatáhnu ji do pokoje, který mám po levé straně.

V místnosti je jenom kovová skříňka a v rohu se válí papírové krabice.

„Kdo sakra nechá místnost s takovým výhledem prázdnou?“ zeptám se a přejdu ke skleněné stěně na druhém konci pokoje. Naskytne se mi ohromný pohled na přístav a v dálce, myslím, vidím i Coronado.

„Byl to Rubyin pokoj,“ vysvětluje Harlow a opře se o zeď po mé pravici. „London tenhle byt před pár lety zdědila. Ruby se odstěhovala hned po tom, co se sem před pár týdny nastěhovala Lola. Dostala úžasnou stáž v Londýně.“

Otočím se na ni a jsem zmatený. A hlavně opilý. „Ruby… a Londýn?“

„Ruby se odstěhovala do Londýna, v Anglii,“ artikuluje Harlow pomalu. „A ano, já vím. Její spolubydlící byla London; a ona se odstěhovala do Londýna. Vtípky byly nekonečné. Bylo to tu jak v grotesce ze čtyřicátých let.“ Odstrčí se od stěny, popojde blíž ke mně a zadívá se na vodu pod námi. „Hledají nového spolubydlícího, takže kdybys věděl o někom, kdo chce uniknout tyranskému režimu v Kanadě…“

„Proč s nima nebydlíš ty?“

„Mám ráda svůj prostor. Baví mě žít sama.“

Přikývnu. Mě taky. Moje rodné město je dost malé i tak; někdy je fajn představit si, že můžu zavřít dveře a získat alespoň trochu odstupu.

Ne že bych tady, tisíce kilometrů daleko, mohl skutečně uniknout myšlenkám na všechny ty sračky, co se dějí doma. Mám pocit, že se mi z mobilu v kapse stala olověná návnada. Vytáhnu ho a položím ho na papírové krabice. Harlow mě pozoruje a pak udělá totéž. Vyloví telefon z kapsy své džínové sukně s roztřepeným okrajem a položí ho displejem dolů vedle mého.

Postoupí dopředu, otočí se na mě, a když ji pomalu pohladím po krku a zajedu jí do vlasů, zavře oči. „Kruci, voníš jako sen.“

„Jo?“

Přikývnu, ale ona si toho nevšimne, protože má pořád zavřené oči. „Kalhotky sem.“

Bez přetvářek, bez předehry a ona se ani nezarazí. Odložím obavy na krabici k mobilům a jediné, co mám před sebou, je jemné, vřelé tělo dívky, díky které všechno ostatní mizí. S drobným mrknutím si vsune ruku pod sukni, vysouká se z kalhotek a ten drobný kousek modré krajky mi podá. Strčím si ho do kapsy a skloním se k ní, abych ji políbil.

I tohle je nové. Sladší, upřímnější než divoké, surové polibky, které jsme znali doteď. Políbím ji jednou jen pro dotek, pak znovu, a když mě pohladí po hrudi, zasténám. Její rty se lehce přizpůsobí rytmu mých – nejde o žádný zápas ani nejistotu, nabízí mi svůj spodní ret, lehké doteky jazyka a hladové vzdechy. Cítím chuť třešňového lesku na rty a tequillu, kterou jsme si spolu dali v kuchyni. Není namol, ale hoří jí tváře, je poddajná a uvolněná. Mohl bych ji ohýbat, jak bych chtěl. Mohl bych ji položit na podlahu, dát si její nohy na ramena a ojet ji tak drsně, že by i lidi v obýváku slyšeli pleskání našich těl.

„Myslíš někdy na to, že se mnou pícháš?“ zeptám se, zatímco ji líbám na krk, olizuju ji až k rameni a nechávám své rty a zuby na její kůži.

„Jo.“

„Pověz mi o tom.“

„Myslím na tebe, když masturbuju,“ přizná bez zaváhání.

„To na mě myslíš tak pětkrát denně, ne?“

Rozesměje se a její smích se promění v lehké škytnutí, když jí přetáhnu sukni přes boky. Posadím ji na skříňku, roztáhnu jí nohy a přistoupím k ní blíž. Jsem už pěkně tvrdej a dotek její holé, teplé kundičky, kterou ucítím na kapitánovi přes džíny, stačí k tomu, abych syknul, znovu se přitiskl k jejím rtům a hladově se k ní namáčkl boky.

Tulí se ke mně a já mezi nás vklouznu rukou, abych se dotkl jemného, vlhkého místa mezi jejíma nohama.

Kurva.

Přerývaně dýchá a celá se třese. Jsem tak tvrdej, že musím dělat všechno pro to, abych si nerozepnul poklopec, nevytáhl péro a nezačal se s ním o ni třít. Místo toho ji prsty hladím po neuvěřitelně jemném těle. Je jediná, kterou jsem za dlouhou dobu cítil. Je těžké zabránit mysli, aby instinktivně netetovala nápis moje na její tělo, když jí líbám krk, rty, rameno. Líbí se mi představa, že všechno kromě téhle místnosti zmizelo, nebo se alespoň zastavilo, a ta úleva – i kdyby jen v mé hlavě – mi po páteři vysílá vlny vzrušení, které se sápou až ke kapitánovi. Tahle holka mě tak vzrušuje; už si ani nevzpomenu, kdy jsem byl naposledy takhle nadrženej. Přísahám, že ještě teď cítím, jak mi ho před dvěma měsíci vykouřila.

„Máš vůbec ponětí, jak je to skvělý?“ řeknu a poodstoupím tak akorát na to, abych viděl svoje prsty klouzající po jejím klitorisu sem a tam, občas dovnitř. Kurevsky zbožňuju, když je od ní mám vlhký. „Bože, odkdy je tvoje kundička tak slaďounká?“ zašeptám a podívám se jí do sklopených očí. Chtivě svírá ret mezi zuby a dívá se, jak se jí dotýkám. Pak se mi v hlavě objeví myšlenka ostrá jako kus rozžhaveného železa. „Tys včera nechala toho blbečka, aby tě vylízal?“

Zavře oči, přitiskne se mi do ruky a já se nakloním, abych ji políbil na krk. Její mlčení je stejně uspokojivé jako souhlas a dál mi rozněcuje oheň v hrudi. Pak si vzpomenu, jak dneska ráno vypadala: jako by mě chtěla ojet a zbít najednou.

„Řekni mi, že se ti líbí moje pusa.“

Zasténá a vydá ze sebe: „Líbí se mi tvoje pusa.“

„Řekni mi, že si pamatuješ, jak jsem tě s ní udělal.“

„Pamatuju.“

„Kolikrát?“

Harlow se zasměje, ale když jí přejedu po poštěváčku palcem, její smích se promění ve sten. „Mockrát.“

„Řekl jsem ti, že tě udělám, když se ke mně doplazíš po čtyřech.“

Zaryje mi nehty do ramene. „Pitomče.“

„Ale udělalas to,“ políbím ji na krk, na bradu. „Tu chuť zbožňuju. A taky to tvoje nestydatý sténání.“

Oba se zarazíme, když se tichou místností rozlehne zaklepání na dveře. Harlow se napne, ale přidrží mi ruku na místě, abych nepřestával.

„Finne?“

Kurva. Ansel.

„No?“

„Čau, hele… my už jedeme. Chceš hodit k Oliverovi?“

„A on půjde kdy?“ zeptám se a zvažuju svoje možnosti.

„Odešel asi před deseti minutama, aby se naposledy zastavil v obchodě.“

Zamručím a bezděčně si rukou utřu pusu. Mám od ní vlhké prsty, a když ucítím její vůni a chuť, zaplaví mě takový chtíč, až zatnu čelist.

Harlow mě pozoruje, ale do obličeje jí nevidím, je mimo světla z ulice. Když nepojedu s Anselem, budu si muset zavolat taxíka. Robertsovi nutně potřebují každý z těch zbylých, ubohých pěti tisíc dolarů, které v bance máme, takže fakt nemůžu dát třicet babek za taxík.

„Musím jet s nima,“ řeknu jí.

„Já vím.“ Nezní naštvaně ani zklamaně… jen unaveně.

„Hlavně se nesnaž řídit domů,“ poradím jí. „Vypilas toho fakt hodně.“

Zamrká, a když se na mě znovu podívá, vím, že záklopka, kterou schovává svoje emoce, je zpátky na svém místě. Zalije mě chladné zklamání, když prohlásí: „Myslíš, že jsem tak pitomá?“

„Ne.“ Vezmu si telefon a strčím ho do kapsy. Mám zvláštní pocit, že si se mnou dneska pěkně pohrála. „Chceš se svést s náma?“

Zavrtí hlavou. „V pohodě.“

„Uvidíme se zítra?“ nakloním se, abych ji políbil, ale ona se odvrátí a odstrčí mě. Napůl otráveně, napůl hravě.

„Běž už pryč, Sluníčko. Emotivní loučení není součástí dohody.“

Jasně. Tahle lhostejná Harlow je mi mnohem povědomější. Upravím si čepici a než se vydám ke dveřím, kývnu na ni.

Třetí kapitola

Harlow

Začínám si uvědomovat, že přes své něžné, lehce lhostejné vystupování je Oliver opravdu schopný podnikatel. Po několika měsících, které strávil pátráním po nejlepším umístění pro svůj obchod, se rozhodl pro moderní, světlý prostor mezi stylovým tetovacím studiem a barem v centru Gaslamp Quarter.

Je to opravdu úžasné místo, což bych poznala i bez rostoucího davu fanoušků a řady prý slavných komiksových umělců sedících vzadu u stolu při autogramiádě.

Vidím, že i Lola, která stojí pár metrů ode mě, je ohromená.

Přesto, že by se moje návštěvy obchodu s komiksy daly spočítat na prstech jedné ruky, je mi okamžitě jasné, že rozložení toho Oliverova je geniální. Čekala jsem úzké uličky nacpané od podlahy ke stropu spoustou knih a časopisů, ale Oliver nechal podél zdí postavit police ve tvaru krychlí – z asymetrických, různě velkých panelů, které vypadají jako stránky komiksu. Jsou plné knih a dalšího zboží a zároveň je tu dost otevřeného prostoru pro stoly, ve tvaru štosu komiksů, co mají nahoře obálku konkrétního titulu. Dopředu k obrovským výkladním skříním umístil kožený gauč a několik křesílek ve stejné rudé barvě. Místo jako stvořené pro čtení.

„A nebudou tu lidi jen vysedávat, číst si a nic nekupovat?“ zeptám se Olivera, který mě provádí.

Zrovna poodstoupil, aby se pozdravil se zákazníky – začíná tu být pěkně plno – a místo něj uslyším Finna. „Na to jsem se taky ptal.“

Jeho hlas zní chraplavě a slabě, jako by mu dal včera pořádně zabrat. Ucítím echo jeho doteku, znovu mě zaplaví vzrušení ze sprosťáren, které říkal, a ten pocit ještě zesílí, když si uvědomím, že ke mně přistoupil blíž.

Otočím se a setkám se s jeho pohledem. Čekala jsem, že to po včerejším nedotaženém zážitku bude trochu trapné, ale dívá se na mě s úsměvem. Oči má spíš dozelena a jeho řasy se mi zdají hustší a tmavší. Lehce podrážděné rty ve mně vzbudí touhu po zklidňujícím polibku.

Vrhneme se na sebe ožralí a mně připadá ještě svůdnější? To je pěkně nefér, Vesmíre.

Je vidět, že se oba snažíme o pohodové setkání, ale zajímalo by mě, jestli mi to jde stejně špatně jako jemu. Na chvíli se zahledí na moje rty a pak prohlásí: „Oliver říkal, že komiksáci rádi sbíraj svoje oblíbený knihy v tvrdé vazbě. Chce, aby tu lidi trávili čas, bavili se a třeba našli i nějaké novinky. A aby se tu nováčci cítili pohodlně a mohli si dát načas s výběrem té správné série.“

To bylo nejvíc slov najednou, co mi kdy řekl. „To ses naučil nazpaměť?“

„Si piš.“

„Dává to smysl. Takhle se mi to líbí.“

Zarazím se a čekám. Zavře oči a poškrábe se na špičce nosu.

„V pohodě, Robertsi?“ zeptám se. „Vypadá to, že ti uniká luxusní dvojsmysl.“

Otevře jedno oko. „Už nikdy nebudu pít.“

To mě rozesměje. Finn Nepřemožitelný má kocovinku? „Jsi moc starý na to, abys něco takovýho říkal.“

„Prakticky šedesátník,“ souhlasí. „Vlastně bych se mohl vytratit a dojít si pro pivo ke snídani.“

„Snídani?“ Zvednu mu zápěstí do vzduchu a podívám se na jeho obří, mužné, vodotěsné hodinky. „Vždyť je skoro jedenáct.“

„Trochu mi ten start trval. Ponocoval jsem,“ zahučí a tajemně se usměje. Když se na mě podívá, okamžitě si vybavím, jak mě včera dráždil prsty a jak je do mě zasunul – bože, odkdy je tvoje kundička tak slaďounká? – jak mě jeho dech hřál na krku. Vzpomínám na dotek jeho hladových úst, když si vychutnával můj krk a ramena, jak se mi jeho klacek tisknul přes džíny mezi nohy.

A pak odešel. Tak mě to otrávilo, že bych řvala.

Nemělo by to dneska jít tak hladce. Jak to, že je to tak snadné?

Po chvilce se zeptá: „Dojelas domů v pohodě?“

Koukám kamsi za něj, hlava se mi točí nepříjemnou proměnou obrazů, které jeho otázka vyvolá. Když jsem skoro ve dvě ráno doklopýtala domů, Bellamy byla ještě vzhůru. Našla jsem ji v kuchyni, jak tupě zírá do blba. „Šla jsem ven. Snažila jsem se… bavit,“ řekla mi. „Ale připadala jsem si jako figurka s hlavou na pružině. Tak necelistvě, víš? Nemůžu usnout.“

Hned jsem se cítila provinile, že jsem šla ven a v Lolině kuchyni jsem s Finnem na všechno zapomněla. Dneska po snídani mě máma vykopla s tím, že mě doma v sobotu neviděla od doby, co jsem byla batole, a že nesmím zmeškat slavnost otevření Oliverova obchodu.

„Trochu jsem se prospala u Loly a pak jsem jela taxíkem,“ řeknu Finnovi a dívám se na něj jasným pohledem. „Jak už to mám ve zvyku, když si to spolu rozdáme.“

„Pravda.“ Nevypadá to, že bych mu připadala tak vtipná jako sama sobě.

Zahledí se do obchodu, a tak využiju příležitosti a prohlédnu si ho. Jeho tělo je bez chybičky a jsem dost statečná na to, abych přiznala, že jsem totálně posedlá jeho předloktími. Jsou pevná, silná, je na nich vidět každičký sval. Chtěla bych se dívat, jak vytahuje velkou síť na palubu. Bože, je jako stvořený pro porno o rybářích.

„Nad čím přemýšlíš?“ zeptá se a já se mu zase podívám do obličeje.

„Ale… přemýšlím, jestli si mám koupit boty, co jsem viděla po cestě sem.“ Lež, ale téhle uvěří. Finn je očividně v pohodě s mou rolí pitomoučké shopaholičky a rozhodně nepotřebuje vědět, že jsem ho zrovna obsadila do hlavní role Rybáře v malonákladové produkci Práce na palubě Jejího Veličenstva.

„Kup si je,“ prohlásí suše. „To bych asi měl říct, ne?“

„Nemusíš mít názor na moje boty.“

„Díky bohu,“ zahuhlá, a když si všimne, že přišli Ansel s Miou, vydá se na druhou stranu místnosti. Takový nenucený odchod. Cítím zvláštní úlevu, jak jednoduše to šlo. Vidíte? Není potřeba žádné omílání nebo trapné váhání ve šroubované konverzaci den po tom, co jsem-byla-tak-hrozně-opilá. Tím už jsme si s Finnem prošli v mnohem větším rozsahu, když jsme se vzali a završili to prošukanou nocí. Povídejte nám něco o nepříjemných ránech po. Tentokrát jsme ani nepotřebovali probírat, že jsme si spolu zalaškovali. Kromě zmínky o mé již tradiční po-sexové jízdě taxíkem.

Mia mine Finna s lehkým vševědoucím mrknutím, namíří si to přímo ke mně a podá mi plastový kelímek plný zelené břečky s logem organického obchodu Whole Foods.

„Ansel chtěl vědět, proč lidi ty šťávy tak žerou,“ vysvětluje. „A samozřejmě na to hned šel od podlahy, takže si objednal půl litru čistého kapustového džusu. Myslela jsem, že mi poblije auto.“

S podezřením si prohlédnu svůj kelímek.

„Tvůj je s banánem, mangem a ananasem,“ usměje se a dloubne do mě loktem. „Slyšela jsem, že čistí tělo od toxických následků pochybných rozhodnutí.“

„Včera to náhodou bylo zábavné rozhodnutí. Pane jo, nemůžu si pomoct, ale to tělo zbožňuju,“ přiznám se jí. Instinktivně se podívám směrem, kde Finn postává s Oliverem a Anselem a v ten moment se na mě taky podívá a naše pohledy se střetnou. Když si to uvědomí, rychle uhne očima a kluci se k němu nakloní, aby líp slyšeli, co jim vykládá. Taky má co vysvětlovat.

„Mluvilo to tělo včera?“ zašeptá Mia. „Vím, jak tě otravuje, když se to snaží konverzovat.“

„Trochu to mluvilo – jako vždycky jen pár slov – ale šlo to. Byly to hlavně sexy sprosťárničky.“ Nakloním se k ní blíž. „Ale nespali jsme spolu.“

„Jo, to mi došlo,“ přikývne. „Finn včera v autě cosi opile blekotal o praskajících koulích. Kde je Lola?“

Podívám se směrem, kde jsem ji zahlídla naposledy, a kývnu hlavou, aby mě Mia následovala pohledem. Lolu naprosto pohltila četba jakési knížky a vypadá to, že si ani nevšimla, že se kolem koná skutečná oslava: lidé si povídají, fotí se tu, Ne-Joe provádí zákazníky po obchodě a všichni gratulují Oliverovi k jeho úspěchu.

Najednou se vedle Mii objeví Ansel a dlouhou paží ji obejme kolem ramen. V ten moment je mi jasné, že je Finn úspěšně přesvědčil, že nesměřujeme k podivné skupinové dynamice. Ansel ji k sobě přitiskne a pak ji ohne ve vášnivém polibku. Její drobná postava vedle jeho vysoké vypadá dost komicky; skoro v jeho náruči zmizí.

„Potřebujete trochu soukromí?“ zeptám se.

Ansel odpoví přilepený na jejím obličeji: „To by byla paráda, díky. Řekni všem, ať vypadnou.“

Usměju se a hravě ho strčím do ramene. Vytáhne Miu zpátky na nohy a narovná ji. Přitiskne si dva prsty na rty a trochu bez dechu na něj kouká, lehce se červená, a já na chvilku – jen maličkou, prťavou chvilku – zatoužím po tom, co mají, tak intenzivně, až mě píchne u srdce.

A pak je to pryč.

„Říkali jsme si, že si skočíme pro oběd,“ ozve se Finn zpoza mých zad a – zatraceně! – ten maličký záblesk tepla mi znovu proletí hrudníkem. Miin výraz se vytratí a místo toho se podívá na mě, aby odhadla mou reakci. Finn stojí přímo za mými zády a já lehce pozvednu obočí, abych jí naznačila, že je to v pohodě. Jsem v pohodě.

„Vždyť jsme dorazili před čtvrt hodinou,“ řeknu mu a pomalu se na něj otočím. Pomalu a klidně. „Neměli bychom ještě zůstat?“

Významně se rozhlédne kolem. „Je tu narváno. Kamarádi chodí na tyhle akce jenom proto, aby bylo plno. Teď už tu spíš překážíme.“

Měla bych jít s nimi, určitě to bude legrace, ale doopravdy se chci vrátit domů a dělat, že nehlídám mamku.

„Odjíždíš dneska, nebo zítra?“ zeptám se ho.

„Nooo…“ zaváhá a podívá se na Ansela, kterému se ve tváři objeví ten nejsvětáčtější uličnický výraz pobaveného očekávání. Mia na mě kouká s vykulenýma očima, jako bych byla granát a Finn se chystal vytrhnout pojistku.

Poškrábe se na bradě. „Vlastně zůstanu ještě pár týdnů.“

***

Moje myšlenky mi připadají jako balíček karet, ze kterého musím pokaždé tu horní přehodit dospod.

Nemůžu myslet na máminu pondělní operaci. Nemůžu myslet na případný sex s Finnem. Nechci nakupovat. Nechci surfovat. Nechci jíst. A moje práce na poloviční úvazek je hloupý vtip. V sobotu odpoledne přijdu k rodičům, převleču se do plavek a vyrazím k bazénu, abych plavala, dokud nebudu mít ruce i nohy jako nudle. Takhle můžu být nablízku a dělat, že neposlouchám každý mámin krok rozléhající se na španělských dlaždicích.

Táta měl očividně stejný nápad. Dokončil délku, vynořil se nad hladinu, a když mě uviděl, opřel se rukama o hranu bazénu. Voda mu stéká z prošedivělých vlasů na opálenou kůži, plavecké brýle si vytáhne na čelo, zavře oči a zakloní hlavu. Dala bych cokoliv za to, aby nebyl tak ustaraný.

Posadím se vedle jeho paže a ponořím nohy do vody. Zatímco táta popadá dech, mlčíme.

„Ahoj, Tulipánku.“

„Ahoj, fešáku.“

Vklouznu do bazénu a vychutnávám si lehké mrazení nevyhřívané zářijové vody. Když vypluju nad hladinu, zeptám se ho: „Držíš se?“

Zasměje se, aniž by to bylo vtipné, sundá si brýle z čela a odhodí je na ručník. „Ani ne.“ Pořád sotva dýchá. Celkově je ve skvělé kondici; musel dneska plavat jako maniak. „Ty?“

Pokrčím rameny. Z nějakého důvodu mám pocit, že nemám právo být tak otřesená jako on. Koneckonců, to on byl vždycky tím aktivnějším rodičem. Mámina kariéra se rozjela, když mi byly teprve dva, a zklidnila se, když jsem šla na výšku. Táta to rozjel v mém druháku na střední, kdy poprvé vyhrál Oscara. I když nás s Bellamy ohromně miluje, vím, že máma je jeho sluncem, měsícem i hvězdami.

„Byls dneska v kanceláři?“ zeptám se ho.

Usměje se a je vidět, že odhalil mou rozptylující taktiku. „Asi hodinu. Přemýšlím, že se pustím do Salova nového projektu. Mohl bych zůstat doma aspoň do dubna.“

Salvatore Marìn je producent/režisér a zároveň tátův nejbližší kamarád a nejčastější spolupracovník. Je jasné, že otázka práce musela tátu poslední dobou dost trápit: jak může zvládat kariéru, zatímco tu bude pro mámu v každém smyslu toho slova. Nikdy dlouho nezůstává na jednom místě, takže ho musela děsit pouhá myšlenka na to, že by musel odjet a něco by mu uniklo.

„To zní perfektně,“ řeknu prostě.

„Ten projekt by se ti mohl líbit.“ Jeho úsměv je najednou takový upřímný a rošťácký. Už nějakou chvíli jsem takový neviděla. „Je to o skupince kluků na lodi.“

„Moc vtipný,“ cáknu po něm. Jeho smích a úsměvy mi chyběly, a jestli mu dobírání si mě kvůli Finnovi nebo jakémukoliv jinému chlapovi udělá radost, může si ze mě dělat srandu, jak často bude chtít.

„Tak cos nakonec včera dělala?“

Rychle se ponořím pod vodu a upravím si vlasy. „Šla jsem k Lole.“

Cítím, jak mě pozoruje a čeká. Je zvyklý na všechny detaily. „A? Bylo to fajn?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vášnivý sprosťák.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.