Copyright © Kateřina Dubská, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-807-8

ISBN mobi 978-80-7462-819-1

Každý přijímá takovou lásku, jakou si podle svého názoru zaslouží.

STEPHEN CHBOSKY

Věnováno mé mamince a mé dceři

I.

Jak jsem se stal vlkem

Kdy jsem se vydal na stezku za kořistí, kterou honím, až padne, užívám si jejího strachu, který se za ní táhne jako vůně, která mne donutí ještě přidat a štvát ji a štvát černým lesem, až nakonec poslední skok zlomí její vaz a zuby se zatnou do měkkého těla? Možná tenkrát má duše poprvé okusila vlčí hlad, tenkrát v dětství, kdy jsem spával ve vyprázdněné skříni a žaludek odmítal usnout, svíjel se a bodal svým hladem, který nebylo za co utišit. Možná tenkrát poprvé, když moje matka, česká služka ve Vídni, propukla v zoufalý pláč nad mrtvým tělem svého muže, který naposledy vykašlal zbytky svých plic zasažených plynem zákopů té první války. Tenkrát, když sténala zoufalstvím a mezi vzlyky, které jí šly až ze žaludku, křičela na sousedku, která ji chtěla utišit:

„Proč nezemřel už tehdy v zákopech, aspoň bychom měli penzi! Teď nedostaneme nic, když umřel až po návratu. Nikdo nám nic nedá!“

Vyčítala mu něco, z čeho měla radost, když se konečně vrátil a jeho věčný drásavý kašel považovala jen za nastuzení ze zákopů. Ale to nebylo jen takové nastuzení, to byla smrt, kterou si přinesl s sebou a vykašlával ji tak dlouho, až ji vykašlat nedokázal. Už tehdy jsme měli hlad, ale matka byla ještě pěkná žena, byla ještě mladá natolik, že se k nám po nějaké době nastěhoval soused. Přišel o manželku kvůli nemoci, které se všichni báli, jako by smrti nestačily přeplněné zákopy, vybuchující miny trhající těla na kusy, jako by jí nestačily miliony duší, které odvedla válka. Hlad a nedostatek se přetavily v černou smrt, další miliony těl po celém světě skosila španělská chřipka. A jemu po ní zůstaly dvě malé děti. Moje matka měla ještě hodně sil a uměla se o ně všechny postarat. Jen na krátkou dobu jsme zase neměli hlad, pečoval o nás dobře a na mou matku se díval s láskou, brával ji za ruku a říkal jí, že je jeho pokladem. A když se mu k jeho dvěma osiřelým dcerám narodil jejich společný syn, plakal štěstím. Všichni jsme byli šťastní, tenkrát ve Vídni, chodili jsme slušně oblečení a už jsem nemusel spát v uprázdněné skříni, protože jsem měl konečně vlastní postel. A moje matka nás ukládala spát, vyprávěla nám pohádky, a když jsme se k ní přivinuli, byla teplá a měkká. Jenže jí nebylo souzeno být dlouho šťastnou, opět se stala černou vdovou, když mého nevlastního otce srazil na dráze vlak. Bota se mu vzpříčila v kolejnici a on nemohl uhnout. Ani tehdy nedostala penzi, protože šel domů z práce, z té dráhy, která nás tak dobře živila. A moje matka znovu křičela:

„Proč jen se to nestalo o hodinu dřív, když ještě držel v ruce krompáč, takhle nedostaneme žádnou penzi, žádné vyrovnání, ach bože, co si počnu s pěti dětma?“

Její tvář přes noc zestárla, už nebyla mladou ženou, už ani nebyla pěkná a vedle nás už nebydlel žádný svobodný soused. Moji postel prodali a já se vrátil do vyprázdněné skříně. Jenže mi byla mnohem těsnější, ke kručícímu břichu se přidaly zkroucené nohy, které nešlo narovnat. Když zbyl chleba, schovával jsem si jeho ztvrdlé skrojky na nejhorší časy, kdy už nebudu moci hladem usnout a nastoupit ráno ke klempíři, který mě vzal do učení. Neplatil mi nic, honil mě po střechách, nakládal mi práci, za kterou jiným dával výplatu, a jen občas mi dal najíst, když zbylo. Ale moje matka chtěla, abych se vyučil, protože alespoň někdo z rodiny musí něco umět, ne jen sloužit a dřít. A já jsem byl z nás pěti vyhublých a bledých dětí nejsilnější. Alespoň jsem tak vypadal. Přicházel jsem domů udřený a ona mi schovávala to nejlepší, co nedala ostatním, těm menším. A někdy nedala nic ani mně, pili jsme jen vodu, hodně vody, abychom ošidili sténající žaludek. Pak přišla krize a moje matka už občas neměla ani komu prát, každý v okolí obracel i ten nejmenší halíř a ani ty bohaté paničky najednou nepraly tak často a honily raději svoje služky, které byly rády, že mají práci, a tak s brbláním drhly zašpiněné prádlo a louh jim rozežíral ruce stejně jako mojí matce. Sedávali jsme kolem prázdného stolu bez jediného drobečku, dělili se o malý okoralý skrojek chleba a mlčeli. Naše jediná místnost byla studená, ztopili jsme všechno, co se dalo, každý z nás přinášel domů cokoli, co našel na ulici a čím se dalo v příliš chladných večerech ohřát ledový vzduch srážející se při každém vydechnutí. Jenže ulice byly vymetené, špatně oblečené děti sebraly zkřehlýma rukama každý kousek těm pomalejším, co už nemohly ani běhat. Z mojí matky se stala hubená a stále unavená žena, nebylo se k čemu přivinout, neměla v sobě ani žádnou sílu, kterou by nám mohla dát. Jako mátoha procházela naším životem a jejím jediným cílem bylo sehnat alespoň něco, co bychom mohli sníst. Neměla už v sobě nic, jen potřebu nás všechny udržet při životě. A v mém domově nebyla ani láska, ani veselí, ani rodina, jen neustále dorážející hlad. Když umřela jedna z mých nevlastních sester, matka seděla u její promodralé mrtvolky a už ani nekřičela, nebylo proč, jenom ubyl jeden hladový krk. Viděl jsem na ní, jak když jí ta myšlenka proběhla hlavou, skousla rty, její oči ještě více ztvrdly a nevydaly jedinou slzu. Mou sestru pohřbili do jámy, kam se dávají lidé tak chudí, že nemají ani na pohřeb, ani na hrob.

V mé skříni už spal náš nejmladší bratr, ale někdy se mi po ní až zastesklo, alespoň jsem v ní byl sám a neposlouchal stále stejný koncert kvílejících žaludků pod proděravělou duchnou v posteli, kam jsme se naskládali my tři starší. A jednou už hlad nešel vydržet, potichu jsem vylezl z postele a šel do své skrýše poslední záchrany. A tam, na tom posledním, jako kámen tvrdém kousku chleba hodovala myš. Vzteky se mi udělalo slabo, ruka mi vystřelila po té drzé zlodějce, která nestihla utéct, jak byla zabraná do soust mého drahocenného chleba, a já jí zakroutil krkem. Zvuk praskajících myších kostiček a jejich poslední křik mě naplnil divokou radostí nad pomstou, kterou si zasloužila, a já vzal do ruky smutné zbytky její hostiny. Smrděla myšinou, na kůrce s pozůstatky zoubků a slin, ale mně to bylo jedno, představil jsem si, že je to měkký koláč právě vytažený z pece, a zakousl se do ní. Tehdy mezi sousty a nad mrtvolkou drzé myši jsem se rozhodl. Už nikdy nebudu tak chudý, už nikdy nikomu nedovolím, aby mě okradl o to, co mi patří, už nikdy nebudu mít slitování. Už nikdy nechci jíst zbytky po myších. Jednou budu jíst koláče právě vytažené z pece, budu jíst voňavou pečínku každý týden, ne jednou za rok na Vánoce, budu silný a od nikoho se nenechám zašlapat do země tak jako můj otec, má matka a otčím. Najednou jsem si uvědomil, kolik mám v sobě síly, žaludek plný myšího pachu se uklidnil a já věděl, že to mně bude patřit svět. Věděl jsem, že jsem sám za sebe, bez ohledu na tiché spící postavy v naší jediné světnici, které sají a ubírají mou sílu jako klíšťata přilepená ke kůži.

Na rodinu potácející se hladem jsem se díval jinak, jako na cizí, už mě netrápil hladový pláč sourozenců, už mě nedrásaly vzdechy mé matky a její slzy, když si myslela, že spíme. Obrnil jsem své srdce a vše se najednou začalo měnit k lepšímu. Můj klempířský mistr dostal velkou zakázku a jeho tovaryš tuberu. A když mi nakládal dvakrát víc práce, vzbouřil jsem se. Řekl jsem mu, že nemůžu odvést tolik práce, protože mám hlad, jsem slabý a občas ani hlady nevidím, kam lezu. Potřeboval mne, a když jsem viděl jeho váhání a nejistotu, když jsem slyšel kolečka, která se mu točí v hlavě přemýšlením nad tím, kde tak rychle sežene vyučenou náhradu, na kterou je spolehnutí, oči mi ztvrdly a já zopakoval svůj požadavek. Nakonec couvl a v kapse mi poprvé zacinkaly peníze. Matce jsem jich donesl jen polovinu, druhou jsem utratil za jídlo, když jsem se nemohl nabažit voňavých buřtů, které se za ně daly koupit. Jenže žaludek zvyklý na myší chleba se vzbouřil a narychlo zhltané kousky v něm dlouho nevydržely. Vyzvracel jsem je za prvním rohem, s páchnoucí lítostí a přitom s pýchou. Příště jsem už byl moudřejší, příště už si žaludek zvykl a v koncertu kvílejících břich v mé posteli už chyběl zvuk mého vlastního žaludku.

Bylo mi šestnáct let, neměl jsem hlad a přestal se potácet vysílením, tělo se mi obalovalo svaly a začal jsem svět vidět v zářivějších barvách. Jako by byl život o hladu obalen šedou záclonou, zapranou léty bídy, ona najednou sklouzla a poodhalila krásu světa, která zřejmě patří jen těm najedeným. Ti, co mají spokojená břicha, pak mají čas na přemýšlení, pak mají sílu zvednout zrak a vidět i jiné věci než věčnou honbu za kouskem chleba. Pak mají čas pozorovat, hodnotit a sledovat, jak se točí svět. Moje tělo začínalo žít a cítilo čím dál větší hlad, který chleba nezasytí. Začal jsem cítit vůni, kterou vydávají ženy, vůni, kterou omamují mozky mužů. Projdou jen tak kolem, usmějí se, blýsknou očkem, zašumí úsměvem, z jejich sukní se line pach lesa a jeho divokých zvířat, jenže ony to vědí a hrají si s námi. Když rozpoznají hlad ve vašich očích, ušklíbnou se, zatočí za roh a zmizí. A jen vůni, po které se bouří krev, za sebou nechají, ty ukrutnice. Věděl jsem, co ženy mužům dávají a co jim muži berou, slýchával jsem chlapy na stavbě bavit se o ženách, jen z jejich slov mi tepala v uších krev a bouřila se v celičkém těle.

A pak jsme dostali práci na vile bohatého žida. Vlastně měl dvě vily, v té větší žila jeho bohabojná rodina se spoustou dcer a synů, modlili se a drželi šábes. A v té druhé měl svůj ráj. Krásnou blonďatou milenku, chodila do kostela, tam jedině jí dovolil samotné vycházet z domu, jinak ji držel přísně, žila si jako ve zlaté kleci, protože si hlídal své peníze a majetek, který ho stála. Jenže mu zatékala střecha a mě poslali ji spravit.

Byl rozžhavený červenec, žid odjel s rodinou za město, k řece, a ona zůstala čekat, až se její majitel vrátí do upoceného města, otevře dvířka klece a vyvede ji mezi lidi. Chodil se s ní chlubit jako s voňavým klenotem, i tím se chtěl podobat ostatním. Když byl s ní, ani šábes nedržel. Seděl jsem do půl těla nahý na rozpálené střeše, krůpěje slaného potu mi zalévaly oči, pálily a štípaly, když jsem je posté marně stíral. Najednou ke mně zavanula vůně, kterou ucítíte jen v bohatých domech, umělá a drahá, připomínající červená vypolstrovaná sedadla v drahých lokálech, dráždí vám chřípí něčím neznámým, z jiného světa schovaného za oponou peněz. A tahle vůně se mísila s něčím, co jsem cítíval zpod sukní žen mizících za rohem, a přitom byla tak jiná, čistá a zároveň vzbuzující nelítostný hlad i chuť zabořit zuby do bělostného masa.

Stála na balkóně, zakrytá jen tenoučkým županem z bílého hedvábí, pod kterým bylo vidět snad úplně všechno, lepil se na její nahou kůži posetou drobnými kapičkami potu vydávajícími matoucí vůni jemné květiny a divokého zvířete. Není divu, že za ni dal ten žid tolik peněz, není divu, že mu jich nebylo líto. Její jemné plavé vlasy prozářilo slunce, župan povlával a ona vypadala jako anděl, jako sen sestupující z nebe, jehož jediným úkolem je splnit přání každého muže. Podívala se na mě, odhrnula nakadeřené vlasy z čela a nastavila tvář lehkému větříku, který sem proklouzl mezi stromy obklopujícími zahradu tak hustě, aby nebylo do vily vidět. Aby nikdo neviděl, co se děje uvnitř. Aby nikdo neviděl téměř nahou krásku na balkóně a panice, který se sotva drží střechy a pot pálící v očích mu najednou nevadí.

Zvedla ruku a zacinkala sklenicí, kterou v ní držela.

„Nemáte žízeň v tom vedru? Když vás tak vidím, jak jste zpocený a ten led je tak chladivý…,“ dívala se na mě a pousmála se tomu, jak se snažím odpovědět, jenže slova se mi zasekla na vyschlém jazyku.

„Vy umíte lézt po střechách jako kočka, to jsem si všimla, takže slezete bez problému i na tenhle balkón, ne?“

Jen jsem polkl a uvnitř v břiše cítil ruku neznámého, trhání opony před další novotou mého života. Jen se jí tak moci dotknout, ach bože, znělo mi v hlavě společně s dunivým bušením krve. Když jsem bosýma nohama doskočil na rozžhavené modré dlaždice, pokrčila nosík.

„Ale ten pot je takový čpavý, co kdybyste se napil a pak se šel osvěžit do koupelny? Je tam pěkný chládek, voda je studená,“ vrněla jako bílé koťátko, dotkla se pěstěným prstíkem mé nahé hrudi a olízla ho, její oči mne pozorovaly zkoumavě a laškovně zároveň a já sotva dýchal. Vypadala tak dětsky, tak nevinně a přitom v jejích očích byly všechny hříchy světa.

„A až se vysprchujete a pěkně vytřete do sucha, tak se vraťte, najdu další led, to víte, služebné jsem poslala ven, ať jdou třeba k řece, přece nejsem tak krutá, abych je nutila být v tom vedru doma…,“ šveholila ještě, když se za mnou zavřely dveře vyleštěné a chladivé koupelny. Studená sprcha mi vyrazila dech a pod ledovými bodlinkami dopadajícími na mou hlavu znělo: to snad není pravda, to mi nikdo neuvěří, ona si se mnou jen hraje. Ale já se cítil jak před bohatě prostřeným stolem, jako tehdy, když jsem si koupil uzenku za první vydělané peníze. Je tak krásná a tak sama, vypadá tak nevinně, třeba se opravdu chce jen se mnou napít, o nic jiného jí nejde, nudí se. Zavřel jsem vodu a bál se vystoupit z vany, třeba je to jen nějaký vtip znuděné milenky, a když dáš najevo, že by sis dal říct, bože, ani mi říkat nemusí, začne křičet, seběhnou se lidi… A co když přece jen… Nikdy jsem to ještě nedělal, co když to ani nedokážu…

Byl jsem do ní zamilovaný ještě před tím, než jsem otevřel dveře koupelny a vstoupil do místnosti s tlumeným světlem zatažených závěsů. Kde je, já ji nevidím… zpanikařil jsem, a ona jen tiše zavrněla z bělostné postele, která svítila v šeru pokoje. Pokrývky se válely na zemi, na širokém lůžku svítilo hedvábné prostěradlo a její nahé tělo. Bez jediného chloupku, jen vlasy rozprostřené na polštáři. Ležela tam s rozhozenýma nohama, rukama si hnětla prsa, hlavu zakloněnou dozadu a stehna roztahovala dál a dál od sebe. A já viděl víc a víc, tu stále se rozevírající štěrbinu do neznáma, tělo mi zaplavila sladká vlna od hlavy až k patě a já zakřičel. Když jsem se probral, její výsměšné oči svítily společně s úšklebkem, jak pozorovala mokrou skvrnu v klíně mých pracovních kalhot.

„No, to jsi mi toho zatím moc neukázal, chlapečku, a já tobě asi moc, co?“ zavrněla. „Tak běž zase do koupelny a zkusíme to znovu. Na, napřed se napij.“

Podala mi skleničku s něčím, co praskalo a šumělo v tom vonícím šeru její ložnice. Bublinky mě zašimraly v nose.

„Omlouvám se, víte, já ještě nikdy…“

„No, to je mi jasný, že ještě nikdy, to ani Mosi takhle rychle není, když ji před ním roztáhnu. Tak šup, šup. Nezdržuj.“

Znovu ledový úder sprchy, znovu dosucha vytřít, tak je to pravda, je to ono, ale co když to zase přijde, dřív než… Opět jsem vstoupil do ložnice a opět uslyšel vrnění, raději jsem tentokrát zavřel oči, když jsem se blížil k její posteli. Položil jsem ruku na její hlaďounké tělo a ona sykla, když jsem vzal do ruky měkoučký prs, vešel se mi akorát do dlaně, jeho výběžek byl tak něžný a jemňoučký, když jsem se ho dotkl ústy a zabořil do něj nos. Vzdychala čím dál víc, já bral ty růžové výběžky do úst a laskal je jazykem a pak mne znovu zaplavila vlna sladká a děsivá a já opět vykřikl.

„No tak, to snad ne, ty nemehlo, to nemůžeš chvíli vydržet, máš štěstí, že jsi tak mlaďoučký a pěkňoučký, a jak to tak vidím v těch tvých kalhotách, i dobře vybavený. Upaluj do koupelny a už si raději ty gatě ani neoblíkej. Dej si zase studenou sprchu a na, pořádně se napij, až do dna!“

Opět bublinky v nose, opět jehličky studené vody, stál jsem pod ní a moje tělo trčelo celé a znovu. Znovu jsem vstoupil do tmavé místnosti a blížil se poslepu k posteli.

„Tak ne, uděláme to jinak!“ vyštěkla netrpělivě a chytila mě za tu část mého těla, která už dvakrát zklamala.

„Počkej, taky se napiju, na, dej si ještě, takové drahé šampaňské jsi ještě nepil, co, a ani dlouho pít nebudeš, dej si, dej si ještě. A teď na nic nesahej, strč ho tam a pořádně!“ Opět rozevřela klín a strhla mě na sebe, zkušenou rukou mě uchopila a zavedla někam, kam jsem už tak dlouho toužil proniknout. Obemknutý jejím úzkým žhavým tělem a skulinou, kterou tak rozevírala, jsem se stačil jen dvakrát pohnout v tom horkém a mazlavém klíně a znovu mě zaplavil ten úžasný pocit.

„Ach bože, no aspoň ses dostal dovnitř, ale nemůžeš takhle řvát, ještě tě uslyší sousedi a ti vědí, že Mosi tady není. Tak znovu, ještě že ti stojí na povel, třeba už to konečně dotáhneme do konce.“

Miloval jsem ji za to, co mi dávala, miloval jsem její heboučké tělo, tu skulinku bez jediného chloupku, dětskou a ženskou zároveň, ale začínal jsem si připadat jako psík, jak mě honila tam a zpět, na povel, a chtěla ze mne to jediné, nic jiného ji nezajímalo. Ale už nejsem panic, už vím, jaké ženy jsou tam uvnitř, bože, to je nádhera, teď už jí ukážu, že taky něco vydržím.

„Tak kde jsi, pojď mě dodělat, chlapečku.“

Blížil jsem se šerem k její posteli a vše bylo jak poprvé, její zakloněná hlava, drobné prsy mezi jejími prsty, roztažené nohy, uzoučká rozevírající se štěrbina… Leskla se, už nebyla tak čistá a lákavá jako předtím, ani se neutřela a mě honí pokaždé do koupelny…

„Tak pojď,“ roztáhla nohy ještě víc, „zaboř se tam pořádně, našroubuj mi ho tam, pořádně mi to udělej, ty zvíře…“

Slova padající z jejích dříve něžných úst a pohled na bílý šlem vytékající z těla mě zchladil a horkost v klíně polevila.

Rozzlobeně vykřikla: „Tak co je? Jak to, celou dobu ti ten pták trčí, a když už konečně, tak zvadne? Tak to ne, pojď sem.“

Posadila se a přitáhla mne k sobě. A vzala mě do úst, do těch jemných úst obarvených rtěnkou, ze kterých vycházejí povely generála. Její jazyk zkušeně rejdil mým klínem a já opět ucítil teplo i touhu. „No, vidíš, už ti zase pěkně stojí, tak do toho a vydrž, chlapečku, nebo začnu řvát a uvidíš, jak se všichni seběhnou, už to nemůžu vydržet, Mosi přijede kdoví kdy a mě už pěkně svrbí… dělej!“

Zařvala, když jsem do ní podruhé pronikl, její tvář se zkroutila šklebem divokého zvířete, ta něžná ústa se stala zející dírou vydávající chroptění, zběsile přirážela víc a víc. Najednou jsem dostal strach, že mě zardousí, sežere, rozsápe na kusy, jak mi zatínala ostré nehty do zad, jak mě uchopila za boky a smýkala se mnou s nadlidskou silou.

„Ještě, přidej, přiraz, tak, tak, šukej mě, šukej, vyšukej mi duši, ty hajzle, takhle mě rozparádit, drž, drž, opovaž se přestat, nebo tě zabiju, přísahám, že tě zabiju, jestli zase přestaneš…“

Najednou byla stará, tak strašně stará, zplihlé vlasy přilepené na tváři se míchaly s černou barvou steklou z nalíčených očí a její tělo se proměnilo v hada olepeného potem, byla cítit jako divoké zvíře, zmítala se a nechtěla mě pustit, a já jen držel a ona se zběsile nabodávala víc a víc. Najednou se mi vysmýkla, popadla mou hlavu a nalepila mi svůj klín na obličej: „Lízej, lízej, dělej,“ tahala mě nelítostně za vlasy a moje slzy, sliny a pot se mísily s jejími šťávami.

„Ano, ano, a teď zase dovnitř, honem,“ popadla mě a opět přitáhla do sebe. „Už jenom chvilku, bože, bože, to je neuvěřitelný…,“ a pak zařičela jako divoká kočka a znovu mne popadla za boky. Jehly jejích nehtů bolestivě bodaly do masa, ale já si nemohl pomoci, vězel jsem v jejím těle, trčel jsem proti své vůli a ona mě zarážela do sebe a najednou se jí nohy zkroutily v křeči a hluboce vydechla. „Konečně, konečně, to teda bylo…, nehejbej se!“ A já celý tepal a všechno mě bolelo a zároveň toužilo pokračovat, dál zmítat jejím tělem a vrážet se do jejího masa.

„Už dost a stačilo,“ otevřela oči, zavrněla, odstrčila mě a zmizela v koupelně.

Seděl jsem na zválené zpocené posteli a nohy se mi třásly, poškrábaná záda pálila stejně jako obličej ulepený od jejích šťáv. Najednou jsem si uvědomil, že mě ani jednou nepolíbila. Za celou tu dobu. Když vyšla ze dveří koupelny a uviděla mě sedět stále na stejném místě, obličej se jí zkřivil opovržením.

„Co tady ještě děláš? Marš zpátky na střechu, už na tebe nemám čas a ani chuť, ještě bys chtěl co, chtěl? Ale nedostaneš, padej!“

Hodila po mně kalhoty mokré v klíně, roztřesenýma rukama jsem si je natáhl a vyběhl na balkón, kde mě vší silou udeřilo vedro, nohy se mi podlamovaly slabostí a málem jsem se ani nevyškrábal zpátky k rozebrané střeše. A ona zabouchla balkónové dveře a zatáhla záclonu, která se jen zachvěla jejím smíchem.

Připadal jsem si vyždímaný a přece plný, slunce pálilo do plechů střechy a jako kyselina mi vyžíralo rány jejích nehtů, než jsem si konečně dokázal natáhnout košili zatíženou kladivem. Šel jsem k řece, oblečený jsem vstoupil do její vody zteplalé nekonečným létem a stál jsem v jejím proudu dlouho, až se večer překlopil do dusné tmy. Než jsem došel domů, byl jsem suchý a prázdný. A zlostně potřásl hlavou na vyděšené dotazy mé matky, jestli mne slunce nespálilo příliš, jestli nemám úpal, jestli nechci vodu, když už jsem nechtěl ani večeři…

Neptala se proto, že by o mě měla starost, ptala se ze strachu o peníze, o které bychom přišli, kdybych nemohl pracovat. Když jsem se na ni díval, zaplavil mě hnus. Proto si vzala souseda, aby mohla dělat to, co všechny ženy. To ona nás svým chtěním dostala do té bídy plné vlastních i nevlastních dětí.

„Nechci!“ zařval jsem a zalezl do postele, kde jsem chtěl být jen sám se sebou a svými vzpomínkami.

Další dva dny jsem pracoval na střeše, jenže závěsy velkého okna balkónu s modrými dlaždicemi byly stále zatažené. Marně jsem vyl touhou znovu se zabořit do klína té, co se za nimi ukrývala, a ukázat jí všechno, co jsem s ní dělal ve svých představách.

Třetí den, ten poslední, ve který jsem doufal, že mě opět přivolá, přijelo velké nablýskané auto, vystoupil z něj majitel mého anděla, s mohutným břichem, bledá tvář splavená potem, silné namodralé rty a rychlý krok. A ruka, kterou si držel u srdce. Svět kolem zčernal beznadějí, práci jsem skončil a už nikdy nevstoupím do ztemnělého pokoje vonícího její postelí.

Zmizel ve vile a já si nemohl pomoci, lezl jsem potichu až nad její balkón a lapal každičký zvuk za mírně pootevřenými okny. A slyšel ji, jak vrní, slyšel jsem jeho hluboký hlas, slyšel jsem, jak přede jako kočka, jak s ním žvatlá jako malá holčička, mazlivě, jak jmenuje každičkou část oblečení, kterou svléká jemu a sobě. Postel zavrzala pod jeho těžkým tělem a její sténání znělo úplně jinak než se mnou, hrané, bez opravdové vášně, kterou jsem v ní vyvolal já. Hnusilo se mi to a zároveň vzrušovalo, kalhoty zase přeplněné a pot mi stékal z čela. Tolik bych chtěl být na místě toho vypaseného lakomce, kterému jsem nasadil parohy. Tak strašně jsem toužil ještě jednou se jí dotknout, ještě jednou se zabořit do jejího měkkého těla, a bojoval s chutí vtrhnout do pokoje za těžkými závěsy, odstrčit to tlusté prase, určitě celé chlupaté, s tělem plným roztřeseného tuku, které se tiskne k jejím bělostným, hlaďoučkým oblinám a špiní je pouhým svým dotekem. Z pokoje pode mnou se ozývalo jeho supění, pak drásavý výkřik a ticho. Mrazivé ticho.

Minuty se táhly jako lepkavá míza stromů, zarachotily balkónové dveře, vyšla ven, opřela se rukama o zábradlí a stála tam, hluboké nádechy střídaly výdechy, jenom ty byly slyšet, jinak svět kolem nás ztichl, já ulevil svým napjatým nohám a taška pode mnou zaskřípala. Vyděšeně se ohlédla, obličej se jí zkřivil zlobou a strachem. A její oči se najednou podobaly hlubokým vyschlým studnám bez známky života, byly staré, prastaré a zlé. Vztekle zasyčela:

„Co tady šmíruješ, ty hajzle?“

„Ale já tady přece dodělávám střechu a…,“ dokázal jsem jen vykoktat.

„Nelži, určitě jsi natahoval uši a slintal, určitě ti z toho už aspoň hodinu stojí, chtěl bys, co? Tak to máš, chlapečku, smůlu, zavíráme krám, můžeš si ho honit někde v průjezdu, protože takový drahý zboží už nikdy nedostaneš, na takovou kundu, jako je ta moje, totiž ty nikdy mít nebudeš ani prachy, ani ptáka, stejně to ani pořádně neumíš, udělat ženský, co potřebuje, smrade! Jste všichni stejní, jenom ulepený a hladový prasata k ničemu!“

Její slova řezala, pálila a sekala do nechápajícího mozku a anděl volaný za minulých nocí se rachotivě rozpadával na maličké kousky, až z něho zbyla jen černá kupa hnoje na lesklých drahých dlaždicích. Otočila se a prošla hromadou svých slov zpátky do ložnice, dveře práskly a já se nebyl schopný pohnout, seděl jsem tam s doširoka otevřenýma očima a vyschlými ústy a z koutku oka vytekla slza, poslední slza mého mládí a definitivně rozbité nevinnosti. A pak jsem v sobě ucítil strašlivý vztek, bojoval s chutí seskočit dolů, vtrhnout do ložnice a rozbít jí ten obličej, tlouct do něho tak, až by se ta bílá maska lži změnila v rozmatlanou krvavou kaši. A já věděl, že tenhle vztek už ve mně zůstane navždy, společně s hnojem mé první lásky. Drahé prodejné děvky.

Bál jsem se pohnout, protože svaly se mi změnily na hadry a já věděl, že sebemenší pohyb mě shodí dolů. Za nějakou chvíli přijelo auto, vystoupil z něj zasmušilý muž s kufříkem a zmizel ve vile. Pak přijelo další auto s několika dalšími muži, po nějaké době vyvlekli ven mohutné tělo oblečené tak, jak naposledy vstoupilo do její ložnice. Když se snažili tu horu masa posadit na zadní sedadlo, jeden z nich se ohlédl k balkónu s modrými dlaždicemi a utrousil napůl posměšně, napůl závistivě: „Teda, taky bych chtěl takovou smrt, moc pěkná pohovka.“ Ostatní mlčeli a jen se ušklíbli. Nasoukali se do auta a se skřípěním vyrazili ven ze zahrady. Za další chvíli vyšla ona, oblečená přes spalující vedro do drahého kožichu, s několika kufříky, šofér z prvního auta vyběhl ven a se supěním je nacpal do zadku auta. Naposledy se rozhlédla a pak zdvihla hlavu. Podívala se na mě, jak tam sedím na rozpálené střeše, a já najednou dokázal zvednout ruku, výsměšně se usmát a zkroutit ústa do výrazného slova, které sice neslyšela, ale viděla. „Kurvo!“ to jsem jí naposledy řekl. Nenávist jí zkroutila tvář do podoby, jakou skutečně měla, než ji zakryla záclona rozpuštěných vlasů, nasedla do auta a práskla za sebou dveřmi. Auto potichu vyjelo z vrat vily a odvezlo s sebou ženu, která ze mě udělala vlka, co vyběhl na stezky černých lesů, vlka hledajícího další maso, do kterého by se zakousl. Jako by mi srdce sevřela ocelová obruč a já už raději necítil nic. Jenom ten hlad zůstal.

A ten hlad, který nedokázala zahnat ani její slova, protože celou tu dobu, co mi do hlavy sypala ponížení a hnus, měla rozevřený župan a její tělo, oddělené od zkřiveného obličeje, bylo stále stejně lákavé a zvoucí, mě po probděné noci donutil sáhnout do dobře ukrytých úspor a vydat se ulicí, kde pravidelně postávaly ženy v laciných kožiších, s tvářemi nabarvenými tlustou vrstvou šminek a se stejnýma očima jako vyschlé studny. Když jsem od jedné z nich odcházel, prázdný stejně jako její oči a znechucený pachem laciného masa, zařekl jsem se, že to bylo naposledy, že já si už nikdy žádné maso kupovat nebudu.

A bylo ho kolem dost, najednou mi neutíkalo, najednou se mi začalo samo nabízet. Ženy mají rády nasycené muže, muže, kteří se po nich nedívají hladově a nežebroní očima jako psi s vystouplými žebry, nějakou dobu jsem se jim vyhýbal, ale hlad mě nakonec vyhnal na stezky ulic plných žen. A já postupně zjistil, jak touží být klamány, jak nejdříve chtějí slyšet slaďoučké řeči, pak chtějí vidět odmítnutí a nezájem a nakonec přiběhnou samy jako hárající feny, jedno s jakým voříškem na ulici. Začal jsem ženami opovrhovat, za jejich hloupost, naivitu a protřelost tak divně promíchanou, začal jsem chápat, že takový prostě tenhle svět je. Založený na braní a síle, zapocené posteli nebo ukradené chvíli služek v průjezdu, válení na březích řek, tokání a chvilkách v ženském klíně. Přestane vás zajímat, jakmile ho opustíte a máte dost. Jenže jen na chvíli.

Sehnal jsem si práci v Praze a bez lítosti opustil rodinu. Byla pro mne stále větší zátěží, nezůstala v nich ani jiskra touhy po životě, jenom se ploužili v čele s mou matkou, která už neuměla nic jiného než si stěžovat na svůj bídný život. Už se mi nechtělo dál poslouchat její lamentování, cítit její strach, co bude, až se vydám do světa. Chtěl jsem od ní být co nejdál. Posílal jsem jim část svého platu, přece jen mé sestry a bratr nemohli za to, že jsem se na matku tak zlobil. Jak opojné to bylo, mít svůj pokoj jen sám pro sebe, nemuset se zpovídat, kdy přijdu a kam odcházím, jak opojný byl svět pro vlka samotáře, který si vystačil úplně sám.

Jeden můj kolega v dílně se dal na tramping. Tehdy už začínalo být líp, v ulicích ubývalo postav potácejících se hlady, my měli hodně práce a vyjíždění za město, do čisté a ničím nezkažené přírody se stalo módou, všichni potřebovali před něčím uniknout. Tam, mezi muži spícími v dřevěných srubech, u ohňů vonících smolnatým dřevem, jsme si hráli, že jsme něco jiného, že jsme tvrdí zálesáci, kteří nehrbí celý týden záda pod křikem nějakého šéfa, předstírali jsme, že jsme chlapi, kteří se uživí kácením stromů a lovem divoké zvěře, a kolem nás se šikují indiáni. A také se zpívalo za doprovodu kytary a já se na ni nakonec naučil hrát. Zjistil jsem totiž dvě věci. Když jsem probíral struny prsty ztvrdlými mozoly, praskaly obruče kolem mého srdce, jako by do něj alespoň tenkou škvírkou vnikalo něco, co mi nemohlo uškodit, jako by se mé srdce zase na chvíli stalo srdcem lidským. Při společném zpěvu jsem cítil lásku ke všem, kteří seděli kolem ohně ve flanelových košilích, se šátky kolem hrdel, cítil jsem poprvé v životě sounáležitost s ostatními a ty sladké tóny písní o přátelství a tekoucích vodách, o tvrdém životě mužů, odnášely vše, co mi zaneslo tělo a mysl špínou.

„V Jokohamě v přístavu, kde noc vládne tmou, loučil se tam námořník se svou dívenkou a Japonečce malé slzičky stékají, když jeho rety rudé slova lásky šeptají…“

Šlo mi to, zpíval jsem rád a snadno si zapamatoval tóny a slova všech nových písní, stačilo mi je jen zaslechnout a mohl jsem je ostatním zahrát a sklízet jejich uznání. Proto mě s sebou rádi brali, i když mi říkali Vlk, tehdy měl přezdívku každý a já ji dostal, aniž jsem si o ni řekl. A když jsme se občas scházívali v Praze, o letních večerech na břehu Vltavy, chodívala mezi nás i děvčata a to byl ten druhý důvod, proč jsem tak rád zpíval. V jejich očích jsem viděl obdiv a zalíbení, myslely si totiž, že jsem takový, jaký je můj hlas a slova písní, které se nesou černajícím se večerem spolu s kouřem plápolajícího ohně k nebi plnému hvězd nad Prahou. A tak jsem k nim i těmi slovy mluvíval, mé řeči u vltavských splavů byly plné přátelství, cti a hrdosti, ony pak tak pěkně tály a tiskly se k mé mužné hrudi. Jenže jsem se párkrát spletl a od ohně si odvedl tu nepravou, o kterou měl zájem už někdo jiný, oči mých lesních kamarádů pomalu tvrdly a já si uvědomil, že už mě tak často nezvou.

Takže jsem raději lovil v jiných vodách a na jiných stezkách města podobného divokému lesu. Zvěře bylo dost a sama mi padala do pastí. Špína, kterou mi do mysli a vnitřností zasel ten prodejný vídeňský anděl, byla varovným světlem, které začínalo blikat v okamžiku, kdy se má oběť projevila jako příliš zkušená, ve chvílích, kdy jsem zjistil, že já sám jsem byl uloven. To jsem pak příliš brzy končil, jen sklízel jejich nevrlost a posměch. A stále více mě zajímaly jen ty hebounké, nezkušené dívenky, které nevěděly kam s očima, když se jim do nich zabořil pohled plný dobře ukrytého hladu. Jak na ně zabírala slova mých písní převyprávěná do prózy, jak na ně zabíraly moje, od jiných odkoukané, způsoby těch pravých mužů a milovníků ze stříbrných pláten, pak ani nevěděly, co se s nimi děje, najednou bylo po všem a já odcházel se zraněným pohledem plným rozčarování nad jejich snadným podlehnutím. Ó, jak mne zklamaly, že mě přinutily jim vyhovět, jak medové jsem vedl řeči a bavil se jejich studem, jak jsem se uvnitř smál a nechal se přemluvit, abych přišel alespoň ještě jednou. A pak jsem je rád ponechával ostatním, ať si užijí s pokaženým zbožím.

U ohňů jsem začal být zase oblíbený, protože jsem nechával dívky a sestry svých kamarádů na pokoji, tvářil se ctnostně a mluvil o tom, jak hledám jedinou lásku svého života, protože ta první mě tak zklamala. Až mi bylo sebe samotného místy líto, uvnitř jsem se smál jejich účastným pohledům a jen občas jsem měl pocit, že vlastně mluvím upřímně. Začínal jsem závidět svým kamarádům ženy, které měly oči jen pro ně, jak se držívali za ruce a usmívali se na sebe v záři červených plamenů, záviděl jsem jim ten neurčitý opar, který se vznášel kolem nich a nepatřil nikomu jinému. Byli spolu šťastní a jeden viděl jen toho druhého. Cítil jsem někde hluboko v břiše, že mají něco, co já vůbec neznám a co musí být krásné. Jak já jim záviděl, záviděl jsem jim tak, že jen jsem zase nasál do nozder ten pach zamilovaných lidí, chtělo se mi řvát a tlouct je po tvářích. Jak jen to dělají ti muži, kteří to se ženami nikdy neuměli a najednou mají všechno, všechno, co svět dává a nelze mu to ukrást? Začala mě nudit snadná vítězství a toužil jsem stále více být obklopen stejným oparem lásky vznášejícím se kolem opravdu zamilovaných dvojic, toužil jsem zažít něco jiného, třeba bych začal konečně zase cítit a hlas v mé hlavě, našeptávající škodolibá slova pokaždé, když jsem viděl čistou radost, velkorysost, čisté přátelství, mi najednou začal vadit. Nevěř jim, to oni jen tak dělají, hrají si na něco, co není…, šeptával. Nechtěl jsem ho slyšet, najednou jsem chtěl, aby svět byl opravdu takový, jaký byl v mých písních odnášených proudem řek. Třeba opravdu jen já nejsem schopen nic cítit a ostatní cítí, ostatním tluče srdce a mají něco, co já nemám. A budu někdy mít?

A tak jsem jednou u ohně zůstal sedět sám v noci plné šumění lesa a praskání dohořívajících polen, všichni už zalehli, z některých chat se ozývalo chrápání a z jiných marně dušené vzdechy. Tmou se ke mně blížily těžké kroky. Byl to Šaman, tak jsme mu říkali, byl z nás nejstarší a nejzkušenější, vyzařoval jakousi přirozenou autoritu a všichni se vždy snažili sedět k němu co nejblíže. I já si vedle něj připadal jako pes, co se lísá ke svému pánovi a vrtí usilovně ocasem. Až jsem ho občas nenáviděl za to, jak mi v jeho přítomnosti stoupá cosi teplého do hrudi a plní mě touhou být lepším člověkem.

„Proč nespíš, Vlku?“ zeptal se tiše. Podíval jsem se na něj a v jeho očích spatřil odpověď na otázku, kterou jsem ještě ani nestihl vyslovit. Mohl mlčet a vy jste stejně slyšeli jeho slova. Přihodil poleno na oheň a ubalil si cigaretu.

„Máš za sebou asi hodně těžkej život, co? Ale kdo nemá? Rodíme se tam, kam máme a kam potřebujeme. A někoho to zatvrdí a z někoho zas udělá citlivějšího. Ale nikdy nemůžeme dostat to, co nemáme sami, a nejde jenom pořád brát a nic nedávat. A ty teď stojíš na rozcestí, můžeš se stát lepším, ale taky můžeš zůstat Vlkem. I když vlastně opravdoví vlci, chudáci, nemůžou za to, jak my je vidíme kvůli Červený karkulce. Nedávno jsem o nich četl knihu, jsou to ohromně chytrý a plachý zvířata a ve smečce se k sobě ve skutečnosti chovají líp než někteří lidé ke svým nejbližším… My si tady žijeme v představách života v lesích a za našima hranicema se přitom začínají dít věci, který se mi vůbec, ale vůbec nelíbí.“

Mohutně potáhl a zadíval se do ohně. Jeho slova jako by byla klíčem ke všemu tomu zmatku, který mě už nějakou dobu pronásledoval a nutil přešlapovat. A překvapilo mě, že mluví o politice. Měli jsme nepsané pravidlo, že o politice se mluvit nesmí, protože z toho vždy byly sváry a zuřivé hádky, které ani pivo nespláchlo. Jak se za námi zavřel les, zmizel svět, který jsme nechávali za sebou. Asi skutečně uměl číst myšlenky, protože mi odpověděl:

„Můžeme si stokrát říkat, že se to, co se děje, nikoho z nás netýká, že je to věc tamtěch nahoře, ale jestli bude zase válka, bude se nás to týkat setsakramentsky všech a já se opravdu začínám bát. Tahle bude mnohem horší a budou se dít věci, který si ani nedokážeme představit. Stačí číst mezi řádky v novinách, co ten šílenec v Německu vykřikuje… Z nás všech se stanou vlci, kteří bez smečky nepřežijou, pamatuj si to, jedině rodina a ti nejbližší, ti nám pomůžou… No, necháme toho, je krásná noc, proč si ji kazit,“ stočil si kabát pod hlavu, natáhl se vedle ohně a usnul. Seděl jsem vedle něj jako jeho hlídací pes, poslouchal zvuky lesa, jen občas rušené chrápáním z chat, až do rána zůstal bdělý, hlavou mi vířily vzpomínky a obrazy mých činů a já se rozhodl, že se změním. Že chci být takový jako ostatní, že si najdu ženu, která ke mně bude vzhlížet tak, jako ženy mých kamarádů vzhlížejí k jejich tvářím, se kterou budu sedět u ohně a nebudu muset závidět. Cítil jsem, že se můžu stát lepším, člověkem, kterému bude tlouct srdce v hrudi, a přitom zůstat silný a držet život ve svých rukou, pevně a hrdě. Tak jsem se začal rozhlížet po ženě, která mi k tomu pomůže. A potkal jsem Drahu.

Jeden z jejích bratrů ji přivedl na další z našich srazů, šířila kolem sebe vůni malého zvířátka zvědavého na vše, co život přináší. Nevinná a čistá, taková, kterou bych dříve využil jako ty před ní, ale já byl rozhodnutý přestat se svým lovem, krotil jsem se, jak jen to šlo. Nakonec jsem zjistil, že je ještě mladší, než jsem předpokládal, v její tváři bylo něco divokého a z jejích zelených očí nad širokými vystouplými lícními kostmi občas problesklo stáří netušené u tak mladého děvčete. Dívala se na mě důvěřivě a ještě dětsky, přestože už tehdy bylo poznat, že má v sobě oheň, který jen čeká na ruku, co ho zapálí. Když nás nějakou dobu vídali spolu, kamarádi se smáli: „Tak sis, Vlku, našel opravdovou squaw, vypadá, že mezi nás zapadne, ta indiánská žena.“ Divoké zvířátko ukryté v ní se začínalo projevovat, její polibky občas ukradené v přítmí byly žhavé a hladové, ale já se stále držel na uzdě. Bavilo mě být učitelem, který si ji vychovává sám pro sebe, hltala moje slova, její oči blýskaly údivem nad mou zkušeností a moudrostí, těšila se jak malé dítě, až ji zase odměním objetím ve stínu stromů. Jenže její rodiče začínali být zvědaví, takže mě přivedla k nim domů.

Byla z jedenácti dětí, a když její nejstarší bratr a sestra umřeli, přestěhovali se odněkud ze Slovácka do Prahy. Matka se prý z toho nikdy nevzpamatovala a změnila se. Otec zdědil zelinářskou zahradu a většina z nich už pracovala, takže se neměli špatně. Polovina jejích sourozenců byla světlovlasá a polovina tmavá, se snědší pletí a bohatými černými vlasy a všichni měli zelené oči. Obzvlášť ženy a dívky měly oči různých odstínů zelené se žlutou linkou kolem panenek a ve všech bylo jakési tajemství, které dráždilo. Smutek, kterým je nakazila jejich matka, tajemství ukryté za někdy příliš upřeným pohledem, který vám pronikal až pod kůži. Otec byl naopak bodrý muž, rád se občas napil víc, než bylo zdrávo, a pak prý bývalo doma veselo tak, že museli ze světnice skákat oknem, jak ho bylo všude plno. Ale její matka, ta se mi nelíbila. Když mi poprvé při představování pohlédla do očí, její předem nastavený úsměv, který jako by k ní vůbec nepatřil, zmizel setřený úlekem. Seděla pak celou dobu tiše za stolem, hlavu ovázanou šátkem, děvčata pobíhala kolem kamen a stolu, jí stačilo se jen podívat a hned se vše dělo podle jen jemného naznačení obočím. Upřeně mě pozorovala zelenýma očima ve snědé tváři a ty oči na můj vkus věděly a viděly příliš mnoho. Připomínala mi staré cikánky na tržištích, co tam sedí a vykládají karty nebo hádají z ruky. Podobný pohled měla i ona, cítil jsem se pod ním nejistý, byl jako ty paprsky, kterými vás v nemocnici prosvítí, když si zlomíte nohu.

A čím déle se na mne mlčky dívala, zatímco ostatní udržovali hovor zprvu nejistý, tím více bylo všem jasné, že se jí nelíbím. Draha celá nesvá, roztřesená z chování a výrazu své matky, pokukovala po nás obou a slzičky se jí začínaly tlačit do očí tak, že vyběhla raději ven. Otec zatím seděl a naléval mi moravskou slivovici, vyptával se na mou práci i výdělek a nad mými odpověďmi spokojeně pokyvoval hlavou. Ale i on si přece jen všiml přílišného mlčení své ženy a znejistěl. Bylo mi hned jasné, že u nich doma má poslední slovo ta podivně se chovající žena. Nebýt jí, cítil jsem se v tom domku plném mládí, křiku i vtípků a vzájemného hřejivého tepla nezvykle dobře. V jejich řeči probleskovala slova měkčí a mazlivější, snažili se mluvit po pražsku, jen ona tak odmítala mluvit a opustit nářečí jejich rodného kraje, i když se na ni zlobili, že se to nehodí do velkého města.

Uvědomil jsem si, jak neuvěřitelně rozdílně působí ovzduší mezi nimi a chlad mého studeného domova. A zase jsem záviděl. I když i oni za krize třeli bídu s nouzí, jak vyprávěl její otec, přece jenom měli zahradu a pěstovali brambory a hlavně měli sebe navzájem. Najednou jsem si přál mezi ně patřit, zapadnout, cítit to samé, co mají oni, a náhle si uvědomil, že můžu. Když si vezmu jejich dceru a sestru. Když ke mně ta myšlenka připlula a osvítila mou mysl, zasmál jsem se sám pro sebe. Její matka se po mně podívala ještě ostřeji a neklidně se ošila. Nezvykle prudce se zvedla a začala poklízet ze stolu. Její muž se na ni opět udiveně podíval a nechápavě kroutil hlavou: „Co máš, Josefko, co máš, vždyť ještě nespěcháme, zalívat budem až tak za hodinu.“

Mávla po něm rukou, jako by odháněla obtížný hmyz, a dál mlčenlivě sklízela hrnky a nakrojený koláč, kterým mne po příchodu poctili. Zvedl jsem se, abych už neprotahoval tu trapnou chvíli a rozloučil se. Otec mi mohutně potřásal rukou a zval, ať zase brzy přijdu. Ona neřekla nic. Jen se zase tak dívala a očima, jejichž síla mě znovu ohromila, mě tlačila ze dveří. Když se za mnou dveře jejich domku zabouchly, vyběhla Draha zpoza rohu a vrhla se mi kolem krku.

„Nelíbil ses jí, to já poznám, ale proč, nechápu to,“ plakala mi na rameno, „takhle se většinou nechová.“

„Drahuško, poď už dom,“ ozval se tichý hlas její matky, smutný, když viděla její slzy, ale nesmlouvavý, když pohlédla na mě.

Očima jsem jí naznačil, že budu čekat u řeky jako obvykle. Seděl jsem tam dlouho do noci a bál se. Bál se, že nakonec kvůli pronikavému zraku jedné šedivé ženy nedostanu to, co chci. Že mi zabrání stát se tím, kým chci, že mi zabrání změnit se s pomocí její dcery. Začal jsem ji nenávidět, tu čarodějnici, které se podobala. Tu čarodějnici, která mi viděla až do žaludku. Jak si to mohla vůbec dovolit, chovat se ke mně jako k obtížnému hmyzu?

Už jsem to chtěl vzdát, když Draha konečně přiběhla. Vrhla se mi kolem krku a za chvíli jsem měl košili zase celou promočenou.

„Musela jsem počkat, až usnou, víš? Nechápu to, nechápu, nechce, abych se s tebou vídala, Josífku, i táta se na ni rozzlobil, že prý co zase má, co se jí zase nelíbí, vždyť jsi přece slušný člověk, máš dobrou práci, se kterou se ve světě neztratíš, ale ona ne, stále si vedla svou. Já sice vím, že má většinou pravdu, jí se stačí jen podívat, ale taky se občas může zmýlit, ne?“

„Je už stará, Drahuško, nechápe, že věci se mění a časy taky a že teď je to všechno jinak… ne jak za císaře pána, když ona se vdávala. A taková je celá zvláštní, vy máte nějaké předky z jihu?“

Draha sebou cukla, nejistě zamrkala, ale vedla si dál svou:

„Ale Josífku, už za tebou nesmím, počkala jsem, až naši usnou, a vyskočila oknem, abych tě alespoň naposledy viděla a mohla se rozloučit. Josífku, co si jen bez tebe počnu, vždyť já se z toho utrápím…“ Plakala tak usilovně a ve mně se zvedl vztek, na její matku, na ni samotnou, že jí stačí jen poručit a vzdá se muže, jako jsem já, nebojuje, poddá se…

„Tak co budeme dělat?“ zeptal jsem se třesoucím se hlasem a bál se, že pozná, že se netřesu dojetím, ale vzteky. Byl jsem rád, že je tma, protože neviděla, jak jsou mé oči plné zlosti a hladu, který, tak dlouho držený na uzdě, se z ní utrhl. Mlčela, držela mě křečovitě kolem krku a tělo se jí celé otřásalo zoufalými vzlyky.

„Co chceš tedy dělat, Drahuško?“ pohladil jsem ji po hlavě a má ruka sklouzla níž a ještě níž, k těm bohatým výběžkům na její blůze, které přitahovaly oči všech mužů víc, než se mi líbilo.

„Ach, Josífku, já nevím, já nevím,“ vzdychala a potápěla se do letní noci a jejího dusna. Jako vždy, když jsem se jí dotkl, její tělo zvláčnělo a samo se nabízelo mým dotekům. Jako vždy přestávala vnímat a jen se nabízela jako předoucí kočka.

„Chceš se mne jen tak vzdát, cožpak mne nemiluješ? Miluješ mne přece, tolikrát jsem ti to četl v očích, děvenko moje sladká…,“ a hladil jsem ji dál, jistý si účinkem svých doteků. Zaklonila hlavu, zavřené oči a ústa plná vzdechů.

„Miluju, ano, miluju, jako nikoho na světě…“

„A přece mne chceš opustit, nechat mne tady samotného, bez tebe, jenom proto, že ti někdo řekl, že nejsem dost dobrý. Copak to sama nepoznáš, jaký jsem, copak to sama necítíš, že jsi pro mne ta jediná, jediná na světě? A co já si tady bez tebe počnu, zase sám a sám… Už jsem se tak radoval, že jsem konečně našel tu pravou, tak dlouho jsem tě hledal, tak dlouho, ty má jediná, všechny ostatní ženy jsem odháněl a míjel, až jsem našel tebe. A ty to všechno chceš zahodit…?“ Drtil jsem její ústa, drtil její prsa, tlačil se k ní blíž a blíž a ona tála a přestávala vědět o světě. Ani jsem netušil, že oheň, který dříve jen probleskl, je tak prudký.

„Ach, Josífku, ale co mám dělat, ještě nejsem plnoletá, nemůžu jen tak odejít z domu, ale já tě přece nechci opustit…“

„To se budeme scházet pokradmu jednou za měsíc? Vždyť já to bez tebe nevydržím, ty má krásko, zabiju se, jak na tebe budu pořád myslet a trápit se, spadnu ze střechy, vždyť víš, že stačí jeden špatný krok…“

„Ach, Josífku, to mi neříkej, srdce mi z toho puká, neříkej, podívej se, už zase brečím.“

„Slíbám ti slzy, ty má milovaná…“ Říkal jsem stejná slova jako mnohokrát a dnes už ani nevím, možná jsem je myslel i vážně, možná jsem skutečně cítil to, co mají cítit milovníci na plátně kin a všichni, co se na ně dívají. A ona tála, stejně jako všechny ty romantické dívenky krmené limonádami a červenou knihovnou. Připadala si jako hrdinka jednoho z těch románů a já si tak vlastně taky připadal, ale tam vzadu číhal vlk puštěný znovu na stezky černých lesů a vedle mě už ležela kořist, plačící a vztahující paže, oči pokryté touhou, jakou předtím nepoznala a po čem už její tělo, předčasně vyspělé, toužilo za horkých nocí. Ještě nevinná, a přesto už žena, jak mě ta kombinace rozpalovala a toužil jsem ji k sobě připoutat ještě víc, tak, aby mi už nikdy nemohla uniknout a musela mi patřit.

„Drahuško, lásko moje, opravdu chceš být se mnou, opravdu chceš být jen moje? Patřit jen mně, bez ohledu na ostatní?“

„Ano, ano,“ vzdychala.

„Pak si ale musíme dát důkaz, že se od sebe neodloučíme a nikdo už to nebude moct udělat, odtrhnout nás od sebe. Chceš být moje žena?“ vypadlo ze mě a já sám sebe udivil.

„Žena? Copak ty by sis mne chtěl vzít?“ Najednou otevřela oči, prudce se posadila a zůstala na mě zírat.

„Ano, už nějakou dobu nad tím přemýšlím, že jsi pro mě jako stvořená, ale teď, když si tvoje maminka nepřeje…“

„Ach, Josífku, to by mě ani ve snu nenapadlo, to víš, že jsem si to představovala, že třeba jednou, ale takhle brzy, ach, miláčku…,“ pokryla mou tvář vášnivými polibky a tiskla se ke mně ještě silněji. „A o jakém důkazu jsi to mluvil?“

„No víš, když se dva milují a chtějí být svoji…,“ mluvil jsem na ni svým obvyklým hlasem pronášejícím převyprávěnou píseň a moje ruce ji zase začaly hladit, zprvu něžně a postupně stále silněji a ona se znovu roztápěla jako tabulka čokolády pod paprsky slunce, ano, jako čokoláda byla, tmavá a sladká. „Když chtějí být opravdu svoji, tak si dají důkaz, že chtějí být mužem a ženou opravdu, že to není jen hra, jen jako, že to oba myslí vážně. Opravdu vážně a ten muž pak ví, že ta žena se mu zaslíbila, protože mu dala ten největší dar, který mohla.“

„Jaký dar?“ pořád nechápala a mezi vzdechy vyrážela: „Jaký dar, miláčku, Josífku?“

„Ten nejdražší, má lásko, sebe. Svoje panenství…“

Zarazila se a zase se rychle posadila. „Ale, ale, tady a teď? To přece nejde, to se přece dělá až po svatbě?“ Hrozilo, že kouzlo řeky a dusné noci náhle zmizí a to jsem přece nemohl dopustit.

„A kdy jindy, lásko moje, ty moje krasavice, kdy jindy, když dnes se ukázalo, kolik budeme muset překonat překážek, než budeme moci být opravdu spolu. Cožpak mne nemiluješ, cožpak jsi to už dnes několikrát neřekla? Nebo mi jen lžeš, abych nebyl tak nešťasten, až mne opustíš?“

Sakra, to jsem trochu přehnal, mluvím jako ten Nový.

„Ale nelžu, nelžu, vždyť víš, že celou dobu ti říkám pořád to samé…“

Tak nepřehnal.

„Tak dlouho jsem byl sám bez rodiny a toužil jsem po někom, kdo mému životu dá smysl, a ty teď přemýšlíš nad tím, co tomu řeknou ostatní. Opustíš mne a já budu zase sám a nemilovaný a víš, co se může stát, tam vysoko na střechách, budu se dívat dolů a přemýšlet nad tím, co jsem našel a zase ztratil…“

„To neříkej, lásko moje, to neříkej, tak to není, jenom s tebou chci žít. Líbej mě, líbej…“

„A skutečně to chceš, Drahuško, skutečně chceš být moje… žena, chceš být už jen se mnou, opustit rodinu, když bude třeba, následovat mne kamkoliv a být se mnou každou noc, každičkou noc, představ si to…“

„Ano, ano,“ sténala pod mými dotyky a polibky a nedokázala přestat, ani jsem jí to už nedovolil, protože moje ústa a ruce byly stále naléhavější a noc byla tak žhavá.

A pak jsem konečně vstoupil do jejího těla a byl jsem něžný, nezvykle něžný, nechtěl jsem ji polekat, nechtěl jsem jí ublížit, chtěl jsem ji jenom získat pro sebe, navždy, s tím vším, co k ní náleželo. Bezvýhradně. A ona nejdříve plakala, a já jí něžně slíbal slzy, pak jsem ji omyl vodou z řeky a milovali jsme se ještě jednou, divoce a já opět pocítil něhu k tělu pod sebou, cítil jsem to, co cítili mí kamarádi ke svým ženám, plakal jsem radostí a naše slzy se mísily v té zelené trávě pod pražskými hvězdami a vedle Vltavy.

Jenže její matka měla skutečně pronikavé oči a zanedlouho poznala, co se stalo. Přišla za mnou jednoho podzimního plačtivého dne do dílny, stála a čekala beze slova, až vyjdu ven. Pak se na mě podívala a v jejích očích jsem četl zlobu a opovržení.

„Ste na sebe hrdý, za to, co ste udělal? Oblbnút tak mladú holku? Nestydíte sa aspoň trochu?“ mluvila tiše, téměř mumlala a její slova se mi zabodávala do těla jako jehličky drásavého ledu. „Co máme udělat, abyste jí dal pokoj, dokáď je čas?“

Kdyby křičela, bylo by to lepší než to tiché a odsuzující mumlání. Pohled jejích očí, výmluvný a pronikavý, mě znovu rozzlobil.

„Co proti mně pořád máte? Slušně jsem se představil, mám o ni vážný zájem, mám slušnou práci, co vlastně chcete?“

„Slušný člověk nesváďá ani ne šestnáctileté děvčice a stará sa o to, co na to jejich rodiče. Vy nejste slušný člověk, vy nemáte srdca, enom si myslíte, že vám ho Drahuška pomože najít. U nás nejste vítaný a ani nebudete.“ Její tvář najednou ztmavla a já se na ni zadíval pozorněji. Zelené oči ještě více vystoupily nad lícními kostmi zrudlými nahrnutou krví a já uviděl bývalou krásu smazanou tvrdým životem, častými porody a smutkem. Musela být v mládí mnohem hezčí než všechny její dcery a pochopil jsem, po kom má její dcera v sobě ten všestravující oheň.

Naklonil jsem se k ní a slova mi šla sama z úst, nevím ani, kde se vzala: „A v kolika jste se vdávala vy? A šla jste do kostela taky čistá, tehdy?“

Hrůzu v jejích očích a to, jak sebou prudce trhla, mne jen utvrdilo v tom, že jsem se trefil do černého, do jejího srdce a pokrytectví. Nadechla se, rozhlédla se kolem a pak se také naklonila těsně před můj obličej: „Tož po tom vám nic néni a ani nebude. Náš tata je hlúpý a skočil vám na ty vaše sladké řeči, já enom nechcu, aby moja céra byla nešťastná a s vama bude. Protože vy ste nemorální chlap, možná to ostatní nevidíja, ale já sem to viděla hned. Pakujte sa od ní, nebo uvidíte.“

„Co uvidím, dáte mě zavřít?“ zasmál jsem se pohrdlivě.

Zhluboka se nadechla a já v jejích očích najednou uviděl černou hlubinu plnou bolesti, smutku a něčeho divokého, vycházejícího ze země pod našima nohama.

„Ne, muj milý, dajú sa udělat horší věci, nepřejte si mňa.“

Viděl jsem, jak jí ta slova jdou těžce z úst, jako by mluvila sama proti sobě, a i když jsem nevěděl, o čem to vlastně mluví, došlo mi, že jen vyhrožuje a že to nikdy neudělá. Kolem nás zašuměl vítr a ona trhla hlavou.

„Svoje sem vám řekla, zařiďte sa podle toho, Drahu nechte na pokoji, už ste toho napáchal dosť.“

Odešla těžkým krokem staré ženy a nechala za sebou otázky, tajemství a mé úmysly. Jenže mně žádná čarodějnice vyhrožovat nebude.

Ještě ten den jsem se rozhodl. Počkal jsem na Drahu před továrnou, kde pracovala, a přes její protesty ji odvedl k sobě domů. Bylo mi jedno, co na to moje bytná, která zakazovala dámské návštěvy, věděl jsem, že si stejně budu muset brzy najít jiné bydlení. A tak jako pokaždé, když jsme se od té noci u řeky sešli, jsem ji ovinul svýma rukama a svými řečmi, a přestože se jako pokaždé zcela vážně bránila, alespoň zpočátku, zase roztála, změkla tak jako vždy a zase byla tmavá a sladká. Do té doby jsem si dával pozor, myslel jsem si, že i tak se její matka podvolí, až zjistí, že její dcera už není panna. Chtěl jsem zase cítit to, co pokaždé, tu dosud nepoznanou lásku a souznění dvou milovaných těl, ale tehdy poprvé jsem to necítil, moje mysl byla plná zloby a rozhodnutí. A ona to poznala, až už bylo pozdě. Museli mi ji za dva měsíce dát a mohli být nakonec rádi, že jsem si ji vzal, s dítětem na cestě.

Matka

K čemu je nám to, co víme. K čemu je nám to, co cítíme při pohledu do tváře známého či neznámého člověka, to poznání, které najednou udeří do bránice jako pěst, slova se tlačí se na jazyk a zaplavují hlavu zmatkem. K čemu jsou slova, když je stejně nikdo neslyší a slyšet nechce, a když je vyslovím, udeří mě cizí oči vztekem z nevyžádané rady? Je jen málo chvil, kdy zapustí kořínky v mysli toho druhého a zalévána pochopením vyrostou a dají své plody. Proč neumím pomoci svým dětem, proč mi nezbývá než sledovat, jak na své vlastní cestě zakopávají o kameny, které já viděla už dřív, proč jsem jen odsouzena čekat, až se poraní?

Seděla na lavičce mezi právě zalitými hlavami salátů, kapky se leskly zapadajícím sluncem a vlahá vůně mnohokrát překopané země tlačila do nosu. Hlavu zabalenou v šátku, pod který před chvílí zasunula neposlušný pramen šedivých vlasů. Pohupoval se jí před očima skloněnýma k zemi, ze které pořád a pořád roste plevel dusící jejich živobytí. Jak se netrpělivá ruka chtěla zbavit toho obtěžujícího neposedy i připomínky vlastního stáří, zanechala na jejím snědém čele šmouhu.

Kdyby jen zůstali doma, kdyby jen zůstali u svých, tam, kde slovo rodičů má ještě nějakou váhu a kde slovo žen, které vědí, platilo jako zákon. Ale tady v tom městě plném ruchu, řečí a těl valících se ze všech stran, tady nešlo ani přemýšlet, natož cítit. Zahlcována tužbami a zmatenými myšlenkami tisíců lidí motajících se jako mravenci měla co dělat, aby udržela pohromadě svou vlastní mysl, aby se obrnila proti síle, která jí pokrývá tělo jako lepkavá šťáva ovoce zralého k vymačkání. Vynaložila tolik sil, aby udržela pohromadě alespoň své nejbližší. Dokud byly děti malé, ještě to šlo, ale teď samy propadly tomu hemžení. Žijí si své životy, daleko od ní a od jejích přání, přinášejí je domů do světnice, ve které alespoň udržuje zdání, že vše má nějaký řád, předou své myšlenky vířící hlavami a ona vidí jen světlo pohasínající jejich tajemstvím, vidí jen nebezpečí, které se šíří kolem nich všech. A cítí, tak jako její otec cítíval, jak se k městu svítícímu nekonečným množstvím světel a jasu blíží tma. Když stojí na trhu za svým stánkem, i ona se dusí strachem a nejistotou. Nebojí se jen hladu a bídy tak jako dřív, to bylo alespoň jasné a vysvětlitelné, teď se ale vzduchem šíří netušené a útržky řečí procházejí kolem jejího bodu jistoty, před pultem obloženým zeleninou, co jde pořád tak dobře na odbyt. Lidé teď nakupují jako zběsilí, i vedle u pekaře a uzenáře, jako by chtěli zaplašit úzkost ze slov, která se na ně hrnou z rádií, ze slov, která padají z každého řádku novin, utěšují se a snaží se zapomenout, ale ten strach omotává jejich těla jako vlákna neviditelného pavouka. A tak se smějí ještě hlasitěji, muži ještě hladověji pozorují vlnění ženských oblin, oblékají se ještě lépe než dřív, propadají těm stříbrným obrázkům a strojeným větám odtrženým od skutečnosti ve tmě tichých sálů kin, která tak zbytečně pletou hlavy mladým holkám. Přibývá hluku v hostincích a hospodách a pivo teče proudem zaléváno kořalkou. Jak jinak jsou cítit a slyšet opilci zmožení litry vína tam u nás doma, a jak hluční a neurvalí jsou ti, co mají břicha plná piva.

A ona tam stojí uprostřed svých květáků a chce se jí zakřičet: „Bojte sa, máte čeho, stejnak vám to nijak nepomože. Už sa zatahuje nebe, blíží sa temná ruka, kerá nás šecky drapne a zadusí každičkú radosť, kterú v sobě máme. Pak nebudete zpívat a smát sa, ale čučat a krčit sa v každém kútku, který vám zakryje záda.“ Jenže by jí stejně nikdo nerozuměl.

Nečte noviny, nemá na to čas ani chuť, potištěné listy tenkého papíru ji zajímají, jen když do nich může zabalit zeleninu, ale jakmile se některých dotkne, přivalí se opět ta děsivá vlna. Ale copak může křičet, copak má právo křičet právě ona, která nedokáže ochránit ani své děti? Copak dokázala uchránit své nejstarší, když se vydávali tmou dlouhé cesty každého časného rána na vlak, který je odvezl do chřtánu zlínské továrny, aby je spolkla jako tisíce dalších? A copak jim byla schopna dodat sílu, když se umlácení vraceli s nohama bolavýma od celodenního stání za věčně se točícím pásem, copak dokázala zabránit tomu jedovatému prachu, aby jim nakonec nerozežral plíce? Copak chtěla donosit všechny děti počaté v jejím klínu a copak se někde vzadu v hlavě nemísil pocit viny s úlevou, když nakonec nepřibyl další hladový krk a další ruce tahající za lem sukně?

Dokázala jen plakat, když ti nejstarší nedlouho po sobě ulehli a už nevstali. A ona si vyčítala, že jejich smrt je jen dalším trestem za úlevu, kterou cítila u těch nenarozených. Dokázala jen sbalit najednou zbytečné kusy své domácnosti a utéct, utéct od toho všeho, co jí přineslo tak brzy ukončené mládí, přeseknuté plačícími dětmi, mokrými plenami a nekonečnou dřinou kolem domu a hospodářství. Ale s těmi prvními jako by něco umřelo, umřela víra, důvěra v sílu, kterou v sobě vždy měla a o které byla až do posledního výdechu svého prvního dítěte přesvědčena, že dokáže zabránit všemu. K čemu jí bylo to, co viděla a věděla. Nedokázala nic. A tak se na sebe rozzlobila, tak se rozzlobila na svou pýchu, tak zbytečnou a prázdnou. Nebyla tak silná, jak si myslela, někdo byl nakonec silnější. A rozzlobila se i na své tělo, které dokázalo jediné: rodit, rodit a vypouštět na svět další a další kusy jejího já, které nedokáže uchránit před ničím. Rozzlobila se na svou hlavu a na vidiny, které k ní přicházejí, odmítla je už brát na vědomí, k ničemu jí nejsou, když stejně není schopná postavit jim do cesty val, aby nešly svou cestou a neničily a nezraňovaly. Copak dokázala zabránit svým dcerám, aby si nevybraly špatné muže, a svým synům, aby se nedrželi špatných žen? K čemu jí je, co vidí? Jen se víc a víc trápí a tělo ji bolí, klouby sténají, jak už se těší, až jednou ulehne naposledy a hlava se vyprázdní navždy zbavena všeho, co na ni doráží uvnitř lebky a snaží se prodrat ven a zase ublížit a ničemu nezabránit.

Aspoň že Pepča má dobrého muže, když už si Lída a Drahuška vybraly to nejhorší, co mohly, ale zase děti nejdou a nejdou, je moc slabá a věčně lítostivá, jak k ní můžou vůbec přijít, k té věčně uplakané a čekající ženě? A Pepík, chudák, podědil, co neměl, ani jemu ty dary neprospívají, neví, co s nimi, a pak je akorát zapíjí. Když se mu snažila vysvětlit, že možné je všechno, vysmál se jí a řekl, že o tom cikánském čarování nechce nic slyšet. Že nic takového neexistuje, jen to, co se dá dokázat a ohmatat. A ze všeho se dal na politiku, chodí pořád na schůze, kde se všichni jenom zlobí a vykřikují a stejně nikdy nic kloudného nevymyslí, jen spřádají plány, jak změnit svět. A přitom nechápou, že ti, co jim ty hloupé myšlenky nasazují do hlavy, jsou stejní jako ti, které chtějí vyměnit. Vzal ji jednou na takové setkání a ona musela po krátké chvíli odejít, jak ji zabolelo nadšení těch zaslepených a jak se jí žaludek obrátil nad hlavním řečníkem. Pokrytectví mu teklo z očí, kdyby mohl, také by si koupil to, co ostatním chce ve jménu nových myšlenek vzít. A jak se na ni Pepík pak zlobil, že je stará a ničemu nerozumí. Divná je to doba, ve které žijeme, všichni chtějí všem všechno vzít a také vezmou a co pak zůstane těm, kteří si své vydobyli vlastním přičiněním, kdo bude dál vydobývat? Ještě že Mireček zatím nemá ani páru o světě, baví ho jen s kluky po ulicích lítat a prolézat staré dvory, číst rodokapsy a zlobit, jen si tak nevinně zlobit. Jak jen tenhle její nejmladší dopadne, jednou z něj bude krasavec, jenže má příliš citlivou duši, už teď rád recituje básně, mohl by být hercem, jenže to je jen lesklá bída, nic víc. Co jen s ním bude, s posledním plodem jejího unaveného těla, kdy už si myslela, že je na konci a žádné děti nebudou, že konečně přišla doba, kdy se nebude muset strachovat každého prázdného měsíce a každé nevolnosti, jenže to byl Mireček. Ale ona už neměla sílu ani ho hladit, ani se o něj starat, právě v té době umírala Apolenka a její drásavý štěkavý kašel zaplnil každičkou škvíru v jejich domě a do toho křik malého dítěte, to už na ni bylo moc. Ještě že měl tolik starších sester, ale teď, jak všichni vylétávají ven, ho najednou vidí, konečně ho vidí v celé té baculaté kráse posledního dítěte a občas ho i přivine, občas se nechá a občas už uteče. Nakonec i on vyběhne do svého života, další muž se svými nekonečnými potřebami a chtěním, o nic jiného jim nejde, jen si užívat, drtit a ničit, zanechávat za sebou nešťastné ženy, ze kterých pak zbude jenom slupka, prázdná, vyčerpaná následky, nic jiného nechtějí než pořád někam strkat ty své… Muži. I její synové jsou takoví, hloupí a sobečtí, když přijde na to jediné, co je zajímá. A může to svým dcerám vykládat nahoru a dolů, stejně podědily, co neměly, nedokážou bez toho žít a každý chlap je utáhne na jeden sladký úsměv. Jedna pěkná chvilka a zbytek života jen dřou a nesou si vinu za své podlehnutí. Tak to mají všechny, kdyby chlapů nebylo a toho jejich věčného chtění, hned by bylo na světě líp… Za nic to nestojí, ještě že ona už je stará, už i její muž si toho všiml a nechává ji konečně v klidu spát. A tak už to bude pořád, za chvíli bude jen sedět v prázdné tiché světnici, jen se svým mužem, jehož jméno snad už i zapomněla vyslovovat za ta léta, kdy to byl jen tata. Světnice bude prázdná a ona bude sedět, soukat myšlenky a to, co vidí za zavřenýma očima, a to, co uvidí ve tvářích, které za ní občas přijdou se svými boly a svými starostmi, protože s radostí se za mámou nechodí, a zase se bude užírat tím, co tuší.

Aspoň že ta zelenina roste, zasadí se, zalévá, okopává a pak se listy a plody vonící zemí vyrýpnou, zabalí, prodají a nové zase zasadí. Alespoň ta zelenina má nějaký řád, pořád stejný a nehledící na jejich náladu. Chceš mě, tak se starej. Jak by chtěla být takovou zeleninou, nic nevědět, jen si tak růst, necítit a kapky na jejích tvářích by byly jen kapkami nekonečných konví tahaných od řeky. Ale vždyť i ji takhle jednou zasadí do nakypřené země a bude mít konečně klid. Ach, jak už se těší, až skončí to věčné přemítání a strach ze všeho, jak už se těší – do hrobu.

Vlk a jeho past

Nádraží šedivě hnědé změtí tlačících se těl, mužského nadšení a plačících žen, nedáme se, nedáme, bojové výkřiky plnily těla a hrudníky hrdostí a většina mužů už měla chuť odtrhnout se od toho křečovitého objímání. Nedáme se, nedáme, a do toho se vůbec nehodily ženy se svými vzlyky a připomínkami, my cítili jen chuť přicházejícího hrdinství. A ony nás jen tlačily zpátky, k našim obyčejným životům a nikdy nekončící honbě za jídlem pro hladové krky, na nájemné, na nábytek, na šaty, na boty… K čertu s tím, teď popadneme pušku a budeme se bít. Nenecháme se pokořit, nenecháme se rozervat hladovými tlamami nácků. Přecpaná torna mě tlačila do zad, Draha jen stála a vpíjela se do mne vyděšeným pohledem, co s námi bude, křičelo z jejích zelených očí, co s tebou bude, vrátíš se, nevrátíš, co si tady počnu sama? Její otázky mě nezajímaly, mužská síla všude kolem mě plnila nadšením a zaplavovala tělo teplem z dob písní o řekách a lesích, jako bych se konečně dočkal naplnění mužských her u ohňů. Jenže teď to nebyla hra, teď o něco skutečně šlo, teď to bylo vážné a cítil jsem, že nejsem sám se svou radostí, která přebíjela strach. Viděl jsem i na většině neznámých mužů, jak už chtějí, aby se vlak rozjel a za sebou zanechal prach šedivé každodennosti. Jak jsem si oddychl, když konečně zapískala píšťala radostným zvukem ukončeného loučení. Políbil jsem ji, naskočil na stupátko a vší silou se vtáhl dovnitř, do vlaku přecpaného mužskou sounáležitostí. Celý vlak jí byl plný společně s dohady, kam Němci, kde my, kam nás odvelí, kdo bude u jaké zbraně… Najednou jsme byli důležitá kolečka v soukolí začínající války a já jen doufal, že mě dají někam na letiště, koneckonců jsem před pár měsíci začal pracovat v továrně na součástky do letadel, třeba budu mít štěstí, ale co, ať mne dají kamkoliv, teď má každý své místo a každý bude k něčemu. Poplácávali jsme se po ramenou, častovali počátkem svých zásob, všichni jsme byli najednou kamarádi, kteří jedou za stejným cílem, bojovat a nedat se.

Zůstala stát na peróně společně s ostatními ženami, které se ještě dlouho dívaly, než vlak s mobilizovanými zajel za poslední rozpoznatelnou zatáčku, než se rozplynula tečka posledního vagonu, a pak se všechny jako na povel otočily, otřely zasychající slzy a vydaly se zpět do života bez mužských starostí, sedět na svých vejcích a kvokat o ženských starostech. Jak se mi ulevilo, když jsem shodil břímě rodinného života, které mne zavalovalo jejím stále kulatějším břichem. Uzavírala se do sebe, občas vzdychávala a její oči mě přestávaly vidět, kolébala se životem těhotné, široká a upocená, dívčinu od řeky nahradila tvář dospělé ženy s dospělými starostmi. Stále ještě dychtivě naslouchala mým slovům, stále dychtivě čekala na můj návrat, hospodyňka byla dobrá, ale já stále netrpělivěji čekal, až po večeři uklidí nádobí a vklouzne pod peřinu. Teď jsem měl každou noc vedle sebe povolné tělo, které bylo jen moje. Zpočátku si to užívala, nemohla se nasytit večerů, které nám už nemohl nikdo vzít, nocí, kdy nemusela utíkat z domu a mohla se beztrestně tulit a tát jako čokoláda. Jenže byla čím dál tlustší, neohrabanější, dítě jí dávalo zabrat a kopalo do břicha ještě nepřipraveného je nosit. A začala se odtahovat, vymlouvat se, co prý řekl doktor a že bychom už neměli, ale já měl čím dál větší hlad a stejně jsem si bral, co mi patřilo, a noci u řeky byly stále vzdálenější. Odplynulo s její vodou souznění dvou těl, odplynula ta sladká tíseň a radost z milování, odplynula něžnost, kterou jsem k ní kdysi dávno cítil, zůstal jen ten hlad.

Chtěl jsem syna a ona zatím dcera, další oběť nenasytných mužů.

„Tak třeba příště, Josífku,“ šeptla, když viděla zklamání mého prvního pohledu na zmačkanou tvářičku v povijanu. A jestli jsem si myslel, že když je břicho pryč, vrátí se vše, co bylo před ním, kdepak. Dítě plakalo a já nemohl spát, ona byla stále unavená a zabraná do péče o to mimino věčně vyžadující pozornost. Ale blížila se mobilizace, všichni o ní mluvili, všichni přemítali, koho všeho se bude týkat…

„Tebe neodvedou, že ne, Josífku? Když máš malý dítě, to přece nemůžou?“

„Jen to ne! Přece nebudu sedět doma, když všichni ostatní jdou bojovat! To bys ze mě chtěla udělat takovýho zbabělce? Jestli mě neodvedou, přihlásím se sám, každý ruky bude potřeba,“ hrdě jsem vyrážel mezi zatnutými zuby a v jejích očích zase zářil obdiv. Ještě že přišla mobilizace, najednou únava spadla a pěkné byly večery s hrdinou pod peřinou.

Jenže nikdo z nás netušil, jak rychle to všechno skončí. Jak jiný bude návrat do měst zmlklých pokořením. Vrátili jsme se jako zpráskaní psi, plní vzteku na zrádce, co podepsali a nás odepsali jediným škrtem pera. Nikdy nezapomenu, jaké to bylo, když jsme přijeli na stejné nádraží a tiše vystupovali z vlaku, hlavy svěšené a v očích stud. Ani jsme se neloučili, pryč bylo hrdinné poplácávání po ramenou, ani ženy jsme neobjímali, ty jen kráčely vedle nás a polekaně sledovaly slzy ponížení. Mnohým se vyhrnuly z očí, když se rozhlíželi po stejném peróně, ze kterého před tak krátkými dny odjížděli plni nadšení a odhodlání. Jen ticho, zastydlé ticho rušené hlášením nádražního rozhlasu a zvuky vlaků. Život šel dál a my se ponořili do jeho šedi ztěžklé bezmocí. Šlapala vedle mne a mlčela, po očku se dívala na mou ztvrdlou tvář, a když se za námi zavřely dveře bytu, mrštil jsem tornou do rohu a dítě se rozeřvalo. Najednou se mohla vrátit do obvyklého chodu domácnosti a jeho jistoty, tišila dítě, rozepla si halenku a podala mu prs, nalitý a modrý mlékem, velký a oblý, a já zase pocítil hlad, na který jsem tam mezi muži, předtím, než dopadla jako katova sekyra ta neuvěřitelná zpráva, že vše je zbytečné a vše končí ve studu, úplně zapomněl.

„Nemáš hlad, Josífku? Upekla jsem buchty, ty, co máš rád. Copak je, copak mlčíš?“

„Ty se ptáš, proč mlčím, copak to nechápeš, co se stalo? Udělali z nás kapouny, neschopný kapouny, teď musíme všichni stáhnout ocasy a mlčet, jen mlčet, kdoví co teď bude, co se bude dít? Tobě se to mluví, ničemu nerozumíš, baví tě popelit se jako slípka kolem kurníku, ale co my, co teď budeme dělat? Jenom se krčit v koutku, nic jinýho!“

Ustrašeně zmlkla a dítě se zase rozkřičelo.

„Dej ji spát, hlava mi z ní úplně třeští, copak ji neumíš utišit?“

„Hned, hned to bude, Josífku, jen si odříhne a usne, znám ji…“

Dítě vyděšené mým křikem a roztřesenou matkou poplakávalo, ale nakonec usnulo. Já ani nejedl, ani se nemyl po té dlouhé cestě, popadl ji za ta nalitá prsa a povalil ji na postel, abych v jejím těle rozpustil zklamání z příliš rychlého návratu, abych zapomněl na hrdinskou budoucnost, která se rozplynula a já byl zase zpátky, tady v tom těsném bytě s nablýskanými okny a bělostnými záclonami.

„Co teď jenom bude, ještě že máme jeden druhého, nikdy se nesmíme opustit, musíme být pořád jenom spolu, nic jinýho ani není, chápeš to, chápeš!“ vyrážel jsem do vrzání postele čím dál urputněji.

„Prosím tě, Josífku, ať ji zase neprobudíš,“ chytala se čela postele a snažila se ho držet dál od zdi.

„Sakra, muž se ti vrátil, mohl jsem tam umřít a oni mne nenechali, chápeš to, chápeš, uvolni se sakra trochu, to nemáš vůbec radost, že jsem zpátky?“

„To mám, Josífku, ale jsi takovej smutnej a jinej…“

„Kdo by nebyl, po takovým výprasku, chápeš vůbec, co se stalo, nebo jsi opravdu taková slepice?“

„Au, Josífku, to bolí…“

Zhroutil jsem se v zoufalé křeči na její tělo, mléko se jí spustilo proudem stejně jako moje slzy, ty předposlední slzy, které mi kdy vyklouzly z očí.

Podvedli mě, všichni mě podvedli. Když těžké boty pochodovaly tajícím březnovým sněhem a já stál v tichém davu ztuhlém hrůzou a zklamáním, rozměklé vločky se rozpouštěly na zvlhlých kabátech a já nevěděl, jestli se třesu zimou nebo vztekem, ozval se vedle mne čísi hlas.

„Tak teď nás obsadili a začnou nás třídit. Jako zatím všude to udělají. Každý bude muset prokázat rasovou čistotu, odkud pochází, a běda, kdo bude mít nějakého rasově nečistého předka.“

Lidé kolem muže v drahém zimníku poodstoupili, a kdyby mohli, zakryli by si uši.

„No, co se díváte, že nechcete slyšet, ještě neznamená, že to tak nebude.“

Draha vedle mne, už tak bledá, zbledla ještě víc. Když se lidé rozešli se sklopenými hlavami po svém, i my se vydali směrem k její matce, kde jsme nechali Libušku. Mlčela a dívala se celou dobu pod nohy.

„Jak to myslel ten pán, co je to ta rasová čistota?“ zeptala se mě na zastávce tramvaje.

„Nás se to chválabohu netýká, myslel tím židy a všechny, co považují za nečistou rasu.“

„A kdo je ještě ta nečistá rasa?“

„No, třeba černoši nebo cikáni…“

Zapotácela se a já si poprvé všiml jejích vyděšených očí.

„A co s těmi, co neprokážou původ, nakonec bude?“

„Nevím, i když říkají se různý věci, lidi prý v Německu mizí neznámo kam… Ale nás se to netýká, proč ti to musím pořád opakovat…“

Zmlkla, jen klouby na ruce usilovně se držící madla jí zbělely. Za naprostého ticha jsme vystoupili z přeplněné tramvaje a došli k domku jejích rodičů.

„Vypadali tak tvrdě a nemilosrdně, jako by to ani nebyli lidi,“ řekla spíše pro sebe, když si otírala boty na prahu.

Světnice už byla plná všech mlčících a bledých, i to patřilo k tomu březnovému dni. Dražina matka s hlavou jako obvykle v šátku položila na stůl čerstvé buchty a ztěžka se posadila.

„Tož si berte, co iného, kdoví, třeba sú poslední…,“ její slova ještě více sklonila hlavy všech nahrnutých kolem stolu a ruce se stáhly od lákavě vonících nadýchaných hromádek. To se musí nechat, naučila své dcery dobře vařit a péct, buchty se rozplývaly na jazyku a naplnily mi ústa aspoň chvíli chutí sladkého máku a tvarohu.

„Eště že máme s tatú pořád tú zeleninu, eště budeme rádi za erteple, jak za krize. Válka bude, ať si říká, kdo co chce, čuju to v žaludku.“

„Ale nechaj teho, už si jak ten Pepík, pořád jen to samé, válka, zrada, co si na tem vememe, i když máš možná pravdu, ale mňa už ty tvoje tuchy pěkně… Nějak bylo, nějak bude…,“ zařval její muž, natáhl se po lahvi a nalil si plnou sklenici.

„No, hlavně že ty máš tu svoju slivovicu a k tej sa možeš schovat, pěkná útěcha, pro tebe…“

„Ale nechte toho, oba,“ okřikl je Pepík, „já jsem vám to říkal, že nás obsadí, zradili nás, všichni, už jak jsme se vrátili z hranic, dalo se to čekat, Angláni nás nechali ve štychu, Frantíci mají jen plno řečí a teď se budou všichni divit.“

„A co ti tvoji Rusi, no? To nevíš, proč ti nás nebránili, ještě se s Hitlerem nakonec dohodnou, uvidíš, tak kušuj, měl jsi jich plnou hubu a teď vidíš…,“ ozval se Vavřinec a zhluboka se napil.

„No, ty si to samé, akorát sa napit, jak ten tata…,“ ozvala se jeho matka a on se po ní jen podíval a napil se znovu.

„Co jinýho máme, budeme teď všichni zalezlí, jak znám Čecháčky, za chvíli jim začnou donášet každej na každýho a lísat se… a všichni si budeme muset dávat pozor na hubu a každý krok, a ty mě furt nehubuj jako malýho fakana, no, co se díváte,“ odmávl rukou nesouhlasné pohledy sourozenců, „a vůbec už toho nechme, co nám pomůže věšet hlavy a vést tyhle řeči.“

„Tak jich neveď sám a neotvíraj si hubu na rodiče, eště tolik sily mám, abych ťa po tej tvojí nevymáchanej hubě pleštila…,“ a natáhla po něm ruku, ale oči se jí smály.

„No tak promiň, však víš, že já jen tak melu, abysme se tady všichni nehroutili,“ chytil ji za ruku a vtiskl na ni lehký polibek.

Zase mne do srdce štípl had závisti, když jsem je pozoroval, jak se jako vždycky popichují, ale pak se navzájem dotknou a všechno je pryč, odváté průvanem.

„Jenže nás se to týká víc, než si myslíte, ale to vy ne, pořád, nestarej se, nelez na ty schůze, teď to uvidíte, jak se nás to týká,“ řekl vztekle Pepík.

„A čemus pomohl, když jsi na ty schůze chodil? Akorát sis nosil starosti dom,“ odpověděl jeho otec tvrdě.

„Za chvíli se to objeví na všech rozích, jak to oni umí, vyhlášky a nařízení a budeme si muset pořizovat potvrzení a listy, kde se ukáže, jak jsme na tom…,“ Pepík se zarazil, ale strach byl zpátky, podívali se po sobě a já cítil, jak se něco nevysloveného vznáší kolem jejich hlav, které se před chvílí narovnaly tím jejich navyklým dohadováním.

„Šak co, vás sa to už přeca nedotkne, možná tak mňa,“ řekla tiše jeho matka.

„To si jenom myslíš, že prý osm příbuzných musíš mít čistých, jinak jsi míšenec,“ trval si Pepík na svém.

„Jakej míšenec, o čem to tady vůbec mluvíte?“ zaskočil mi zbytek buchty.

Zmlkli, jako by si ani předtím nevšimli, že tam jsem. A zase ten palčivý pocit, že nepatřím do jejich kruhu, o který jsem kdysi tak stál.

„Ale nic, to není tvoja starosť,“ mávla nad mou otázkou ta stará žena rukou a kradmo se podívala pod stůl, kde seděla naše Libuška a ládovala se buchtami.

„Jak není moje starost, pořád nechápu, z čeho máte strach? Nejste přece židi. Hlavně po těch oni jdou.“

„Židi ne…,“ zamumlal Pepík a pak spolkl další slova pod přísným pohledem své matky.

Ticho bylo dusivé a já stále více cítil, jak si přejí, abych odešel. Proč jim pořád tak vadím, proč jim nevadí třeba takový Pepčin Jindřich, šije si ty své kožichy, vychvalovaný zeť, který jim ještě nedal jediného vnuka. Ten jí nevadí, kolem toho skáče, jen vejde do dveří.

„No, my půjdeme, maminko,“ sehnula se Draha pod stůl a vytáhla protestující dceru.

Když jsme se loučili a úleva z našeho odchodu byla až příliš viditelná, pohlédl jsem na svou tchyni a snad poprvé si všiml její hlavy zabalené do nezvykle uvázaného červeného šátku, ne pod bradou, ale na temeni, který ještě více zdůrazňoval stále patrnější snědost její tváře. A vzpomněl jsem si na svůj první dojem z ní, když seděla za stolem a odmítala se podívat na nápadníka jedné ze svých dcer. A najednou mi to všechno došlo, to nebyl můj dojem, to byla pravda. Čarodějnice čtoucí z ruky, stará cikánka na trhu tahající peníze z důvěřivců, proto mají takový strach, udeřilo mě poznání důvodu toho u nich nezvyklého mlčení.

„Měla byste začít nosit ten šátek jinak, maminko!“ řekl jsem na rozloučenou. Trhla sebou a její jindy tvrdé oči, kterými na mne vždy hleděla, byly najednou vyděšené jako oči zvířete zahnaného do kouta před útokem lovce. Zhroutila se do sebe a zakryla si tvář mozolnatými dlaněmi.

Ucítil jsem na sobě upřené nesouhlasné pohledy všech, i ti, kteří se mě dříve zastávali a zvali mě do rodinného kruhu, zakroutili nesouhlasně hlavami.

Starý se zvedl, přistoupil ke své ženě a položil jí ruce na roztřesená ramena.

„V mojem baráku nikdo moju ženu urážat nebude, Josefe! Vypadni a nevím, esli si přeju, aby sas nekdy vrátil. Jakú sem si ju vzal, takovú ju mám rád!“

Takže takhle to je, vztek se ve mně mísil s konečně naplněným pocitem vrchu nad tou starou vědmou a já měl chuť je všechny zaškrtit, nejvíce svou ženu, která mě vlákala do téhle pasti.

„Takže my máme doma cikáně, co?“ řekl jsem společně se zvukem zavíraných dveří. Draha se ještě více přikrčila pod stále houstnoucími vločkami toho podivného dne, kdy bylo vše najednou jasné a přesně určené.

„Podvedli jste mě, podvedli, všechny jste takový čarodějnice z vozu!“

Jako bych ji udeřil, její ostře řezaný obličej změnil několikrát barvu, oči se jí zeleně zableskly, zůstala stát a pak utřela proud tajících vloček.

„Nikdo tě přece nenutil, abys mi udělal děcko a vzal si mě za ženu. Nemysli si, že nevím, jak jsi to měl promyšlený.“ Místo očí měla zelený led, který pálil. Další slova vzteku, která se mi už už hrnula z úst, se mi vzpříčila v hrdle a já před sebou najednou uviděl místo poddajné dívky, kterou jsem si vzal a která jindy jen uhýbala pod dobře mířenými šípy slov, ženu, jakou jsem nikdy nechtěl. Neústupnou a tvrdou, hrdou a nesouhlasící. A najednou jsem pocítil sílu, která šla z její matky, a já celou dobu doufal, že moje žena ji nemá. Otočila se a popadla dítě nabalené do tlusté deky.

„Jdi si, kam chceš, já se teď vrátím domů, mezi míšence!“ plivla po mně opovržení. Když se za ní zaklaply dveře, ještě chvíli jsem stál nevěřícně vedle prázdného kočárku pomalu zapadajícího vlhkým sněhem a znovu si uvědomil, jak mě podvedly. Všechny.

Několik dnů se mnou nemluvila, domácnost se leskla jak nikdy předtím, chodila kolem mě jako tichá výčitka, mohl jsem křičet, mohl jsem prosit, mohl jsem říkat cokoliv. V noci, kdy se moje ruce natahovaly po jejím klíně, se odvracela, a čím více jsem naléhal, tím více se její tělo podobalo studenému kameni těžce ležícímu v cestě. I když jsem si nakonec vzal, co jsem chtěl, nevydala ani hlásku a já se nakonec cítil ještě hůř a ještě hladovější. Nakonec jsem to vzdal, koupil pugét a bonbóny, které měla ráda, domluvil děvče na hlídání a vytáhl ji poprvé od té doby, co se narodila Libuška, do biografu. Bavilo mě pozorovat, jak se brání už jen naoko, jak už ani ji samotnou nebaví mlčet, protože ticho k ní nikdy nepatřilo. Když jsem ji v půlce milostné romance, kterou jsem vybral schválně, vzal za ruku, nechala ji váhavě v mé dlani. A když jsem ji začal polehounku hladit na vnitřní straně stehen, výš a výš, její snaha tu ruku odsunout byla stále více hraná. Když jsme vyšli ze ztemnělého sálu, tváře nám ofoukl větřík a vůně čistého vzduchu těsně po dešti, nezvyklá na ulici plné kouřících komínů a troubících aut.

„Jaro je tady, cítíš to?“ usmála se a zelené oči zasvítily ještě potlačovanou radostí, byla pořád ještě tak mladá a já na ní viděl, jak se jí ulevilo, že se už nemusí zlobit. Ale ještě něco mě to stálo, musel jsem se omluvit i její matce, a to před celou rodinou. Ostatním se viditelně ulevilo, jako jejich sestra neměli rádi hádky a napětí. Její matka na mě jen hleděla a pak pomalu pokývala hlavou. Jen my dva jsme věděli, že naše usmíření je pouhou hrou pro okolní svět. My dva spolu budeme vždy bojovat, navždy, do té doby, než tu starou čarodějnici pohltí zem.

Když jsem se konečně dočkal, zavrtala se mi zpocenou hlavou pod rameno a spokojeně usínala.

„A jak to teda vlastně je s tou vaší rodinou, proč se všichni tak bojíte?“

Kdybych se zeptal jindy, zase by se uzavřela, ale už jsem ji znal a věděl, že takhle brzy po milování ztrácí na ostražitosti a já jediný jsem pro ni to nejdůležitější na světě. A tak mi to řekla. Jak její dědeček přišel odkudsi z Balkánu, dostal práci ve Vídni na dráze u koní a zachránil někomu důležitému život. Prý s těmi koňmi uměl mluvit, tak si ho vážili a všude ho zvali. A pak ve Vídni potkal babičku, která nebyla cikánka, přes odpor celé rodiny si ji vzal a odešel s ní na Moravu. Obchodoval s koňmi a nakonec si ho vybral místní hrabě, kterému se staral o koně tak dobře, že jeho stáje byly vyhlášené po celé říši. Ale nakonec dědečka stejně ukopal kůň, kterého na něj poštval zlý správce. A babička šla po roce za ním, protože se bez něj utrápila. Na Moravě zůstala rodina, strýc Danilo zdědil dědečkův dar a všichni se mají dobře a nikomu nevadí, že jsou cikáni. Prý si jich dokonce považují.

„A proč teda vaši odešli, když se měli tak dobře?!“

„Nevím, to je tajný, nikdo o tom nechce mluvit, ale spíš to chtěl otec. Maminka čím je starší, tím víc se podobá tetě Arance, to byla taková vědma, každá cikánská rodina má vědmu. Myslím, že se tady v Praze maminka trápí. Na Moravě se cítila líp, prý volněji, tady je na ni moc lidí a hluku. Prý sama sebe neslyší, nevím, jak to vlastně myslí.“

Ani mne to neudivilo, viděl jsem na ní hned od začátku, co je zač. A rozhodl se, že už se svou tchyní nikdy nepůjdu do viditelného sporu a využiju toho, že mne jediná skutečně zná až do morku kostí. Ať se bojí toho, co vím a co bych s tím mohl udělat.

Měli totiž štěstí, nějak se to v tom byrokratickém soukolí zadrhlo, ke všemu někdy ve dvacátých letech vyhořel obecní úřad v jejich vesnici a shořely veškeré záznamy. Prokazatelně i někdo pomohl a v papírech, které nakonec přišly, bylo všechno v pořádku, nekočovali, žili na jednom místě a ani jméno nebylo cikánské. Unikli tomu, ale já věděl a někdy si ve tmě těsně před spaním představoval, jak se té čarodějnici a jejímu pronikavému pohledu mstím. To jsem ani netušil, jak byla tehdy podobná msta snadná a zničující. Jednou z Drahy vylezlo, že její matka prý mívá sny, ve kterých vidí vše, co se stane. I ty Němce prý viděla nejen ona, ale i její otec a jeho matka, kdysi dávno, ještě ve Vídni. A možná mlýn, který mne semlel, roztočila ona, jako mstu za myšlenky, které mi bloudívaly hlavou před usnutím pokaždé, když mě Draha něčím rozzlobila nebo jsem zase pocítil, že do rodiny, do které jsme si tak přál zapadnout, nepatřím. Určitě to byla ona, proč jinak bych si vyměnil tu směnu?

Němci

Ticho ve světnici narušoval jen dech žen sedících kolem stolu. Zatemněná okna nepropouštěla zvuky ulice a tmu uvnitř narušovala jen tlustá svíčka hořící uprostřed stolu, její plamen přetínala pára z hrnků. Voněly v té době už vzácnou kávou od Pepči, kterou dostala od nějaké vděčné zákaznice. Strach z dění za okny a z toho, co se odehrává za hranicemi, které zmizely pod dupotem těžkých bot, pomalu odplouval a mlčení žen sedících těsně jedna vedle druhé bylo najednou plné klidu. Ani jedna už necítila tlak pod žebry z každého náhodného pohledu, z každého mihnutí nahnědlých uniforem, zmizela tíseň drtící hlavy, protože život šel dál a každý si už zvykl, jak plyne, utěsněný a přesto pořád tak stejný. Vstávaly, jedly, staraly se o děti stejně jako dřív, přestože věděly, že stačí jeden krůček, zdvižený hlas a zmizí do neznáma, do jen tušených hrůz. Jako mnozí z těch, jejichž jména se objevovala na dalších a dalších papírech vlajících ve větru a dešti. Raději už je ani nečetly, aby zase nenašly někoho známého. Byly rády, že jsou spolu, ve svém světě ženských vůní a starostí. Rozpovídaly se o dětech, o stále těžším nakupování, co se dá z čeho uvařit, aby to alespoň trochu připomínalo dobu před válkou, která se vede někde daleko, ale jich se dotýká v podobě všeho, co se už nedá koupit.

„Ještě že Josef pracuje ve výrobě, která je asi pro ty Němčoury důležitá, nechce ani říkat, co tam vlastně dělají, prý je to hrozně tajný a všichni, co se kolem toho motají, jsou sice hrozně důležití, ale taky je pořád kontrolují, až z Berlína se na to jezdí dívat a všechny, co na tom pracují, prý sledují.“ Draha se rozohnila, těšilo ji, že právě její muž, který sem nezapadl, a ona věděla, jak ho to mrzí, dělá něco tak tajného a důležitého. „Asi i Josefa sledují, říkal mi to. Aspoň máme větší příděl, kdybyste nevyšly, tak řekněte, nějak to udělám,“ až se zadýchala ze svého proslovu a hrdosti na svého muže a jeho význam, když jim stojí za to ho sledovat.

„Jindřich si taky občas přivydělá, to víte, na nový kožichy má málokdo, ale jak je šikovnej, tak i ze starýho umí vyspravit takovej, že nikdo málem nepozná, kolikátým rokem už visí v šatníku,“ ozvala se Pepča. „Nemáme se špatně, ale pro koho,“ opět sklouzla do své bolesti nejstarší ze sester.

„Ale Pepičko, to přijde, uvidíš,“ pohladila ji po holé paži nejmladší Anča. Matka se na ni po dlouhé době pozorně podívala. Překvapil ji dívčin měkký hlas, cosi, co ho zabarvilo do předení spokojené kočky. Ze svitu svíčky, jejíž plamen náhle vyskočil do dvojnásobné výšky, ucítila nebezpečí. Nevěděla jaké, ale slzy se jí najednou začaly hrnout do očí, srdce se sevřelo a krev v žilách se přetavila v těžký smutek, který nedokázala unést. Tlumeně vykřikla hrůzou a všechny tváře se k ní polekaně otočily.

„Co je vám, maminko, je vám špatně?“ volaly dcery jedna přes druhou.

„Neco sa stalo, neco hrozného, chvílu jak bych slyšela křik a plač… hoří, hoří vozy.“

„Maminko, ale nechte toho, asi jste na chvilku usnula…“

„Právě včíl, když zadřímu, přijde neco takového, zrovna to bylo také silné, jak když bych cítila hroznú hrůzu nekoho iného… Ach bože, že by Pepík…,“ rozplakala se zoufalstvím nad neschopností rozpoznat, co jí řekl plamen, a nad neschopností přivolat si sny, které by řekly, kam zmizel její oblíbený syn. „Ne, to nebylo enom o jednom člověku, to bylo o hromadě ludí, všeci křičali a mluvili jak naši na Moravě. Už párkrát sa mně o nich zdálo, poslední dobú, jak kdyby sa lúčili, aj o tatíčkovi sa mně zdálo, tak smutno sa tvářili a dívali sa dolů…“

Podívaly se po sobě, jedna zakroutila očima, druhá zavrtěla hlavou, Anča se zvedla a šla za matkou.

„Maminko, to je z toho všeho, co se děje, mluví se a lidi se bojí a vy si všechno tak berete. A taky se bojíte o Pepíka. Určitě se brzy dozvíme, kde vlastně je.“ Objala ji útěšně kolem ramen.

„Nech mňa, vidím vás, jak krútíte hlavama nad starú bláznivú babú, ale to sa mně nic nezdálo, to bylo o našich, jak bych si přála, abych pravdu neměla… Husy hlúpé, už ste jak ti chlapi s tema jejich poznámkama o babských řečách a cigánských pověrách. Náš tatíček mívali takové tušení a dycky sa ukázalo, že měli pravdu. Už nejakú dobu před válkú, před tú první, mívali zlé sny. A divajte , nemýlili sa. Věděli, že bude ta první a věděli aj o tej druhej. Aj maminka, kerá byla věřící, do kostela chodili furt, hlavně na stáří, věděli, že má brat ty jeho sny a tuchy vážně.“

„Taky mívám sny,“ řekla Pepča do udiveného ticha. „A nevím, co si o nich mám myslet, vždycky se ráno vzbudím a pláču. Zdá se mi, že mám tři děti a ty první dvě mají v ruce nože a bodají mě do srdce, točí tím nožem a smějí se u toho. A mně je tak smutno, stojím proti nim sama, Jindřich tam není, i když ho všude hledám, a to srdce mě pak bolí celý den, i když jsem vzhůru.“ Jak mluvila, její hlas se čím dál více vytrácel, až zanikl v slzách. Ostatní ženy najednou nevěděly, co říci. Znaly trápení své sestry a každou z nich napadlo, že to má z toho, jak nad dětmi, které tak hrozně chce, stále přemýšlí.

„Pepičko, třeba máš strach z porodu, ženský kolem toho tak nadělají a namluví a ty jsi byla vždycky trochu přecitlivělá, třeba se bojíš, že u toho porodu umřeš, a proto se ti to zdá,“ řekla Lída a bezděčně si pohladila bříško, které začínalo příliš napínat levnou látku domácích šatů.

„Děcek sa bojíš, a proto nepřicházajú,“ ozval se opět plný hlas jejich matky. „Ale dycky sem věděla, že máš sny, jak můj tatíček mívali, enom ne tak časté a silné. Proto jíš pořád sladké a si jak tyčka, šeckého sa bojíš, života aj spánku. Tak už toho nechaj, co má přijít, přijde, když sa budeš pořád všeckého bát, stane sa ti enom špatné nebo nic a to je eště horší.“

Pepča se rozplakala.

„No, ještě se na mne zlobte, copak za to můžu, copak to není dnes normální, bát se všeho? Jen vidím ty houfy lidí kolem nároží, jak tam tak tiše stojí a čtou, je mi špatně. Jenom slyším ty jejich auta nebo dupání, krve by se ve mně nedořezal. Copak nevidíte, co se děje, jak můžou sebrat každého z nás a pro nic za nic? Odvážejí lidi, na Pečkárně se dveře netrhnou, prý je tam i mučí, ani kolem jít nemůžu, jak se mi vždycky sevře hrdlo, všechny nás tu pozabíjejí… a kdo ví, kde je Pepík a co s ním udělali…,“ propukla v hysterický pláč a sestry, zprvu polekané jejím nezvyklým výbuchem, se kolem ní seběhly jako vyděšené slepice.

„No, chudero, podědilas to, na co nemáš sily,“ řekla spíše pro sebe jejich matka, s pohledem stále upřeným do svíčky. Jedině Anča zůstala sedět na svém místě fascinována obrysem světla, rozplývajícím se v různých barvách do tmy. Zapomněla se hlídat a na její tváři se objevil úsměv, jako by viděla někoho, kdo její obličej změnil vlnou lásky. Matka ji chvíli pozorovala a tiše řekla tak, aby ji ostatní neslyšely:

„Proč ho nepřivedeš ukázat dom?“ Anča sebou trhla a zrudla.

„Ale maminko, o kom to mluvíte? Koho ukázat? Vždyť nikdo takovej není.“

„Su už sice stará, ale pořád dobře vidím. Tak kdo to je?“

„Ale, jeden od nás z obchodu.“

„A co je, chromý nebo ženatý, že sas nepochlubila?“ zadívala se jí matka upřeně do očí a Anča se začala kroutit, tvář zpocenou a zrudlou, cítila, jak jí upřené oči její matky dolují v nejzazších zákrutech hlavy.

„Ne, to ne, ještě je to moc brzy, ho sem vodit…“

„Neco je brzo, neco je pozdě, nevykládaj, na šmajchlování ti to brzo nepřipadá, vidím ti to na očách.“

„No, já jsem ho ani raději domů vodit nechtěla, víte, on je… Němec,“ vyrazila ze sebe rychle, sama udivená pravdou, která nechtěla tak dlouho ven. Sestry zaslechly jen konec Ančiny věty. Otočily se z chumlu kolem Pepči a strnule na ni zíraly. Matka opět hleděla tiše do svíčky.

„No, co se na mě díváte, myslíte si, že jsem to chtěla? Prostě to přišlo, chodili jsme kolem sebe, chodil k nám do krámu a vždycky tak pěkně hleděl, jak dlouho jsem se bránila, když jsem viděla tu jeho uniformu…“

„Říkalas, že je z obchodu,“ suše podotkla matka.

„No není, no, je vedle z kasáren, proto jsem vám nic neřekla, stydím se za to, vím, jak se lidi dívají na holky, co se tahají s vojáky. Ale já se s ním netahám, scházíme se potají, aby nás nikdo neviděl, on ví, co mi vadí, a sám se stydí za to, že nosí uniformu, musel narukovat, je to učitel někde od Hamburku, nejraději by utekl, copak to nechápete, že i oni jsou jenom lidi a někteří to všechno nenávidí úplně stejně jako my? Co měl dělat, všichni museli jít do armády, může být rád, že ho neposlali do Ruska, a možná že nakonec i pošlou…,“ propukla v usedavý pláč. „Ale když já si nemůžu pomoct, jak ho uvidím, je mi tak hezky…“

„Ach bože, Rómeo a Júlie,“ řekla Lída, „a v naší rodině.“

„V naší rodině to není nic divného, mamka si také brali tatíčka proti vůli všeckých, tehdy to bylo nepředstavitelné, aby si brala cigána. Vlastně je to to samé.“

„Takže to vám nevadí? Ještě ji budete omlouvat? Udělá ostudu celé rodině, že se tahá s fašounem? Bratra nám odvedli kdoví kam, právě tihle, a vám to nevadí?“ vykřikla Draha.

„On přece není žádný fašoun, copak mi nevěříte?“ zvedla Anča hlavu položenou na loktech.

„Ty máš tak co vykládat, také si mňa neposlúchala, když sem nechtěla, aby sis vzala Ptáčka,“ suše a potichu s pohledem stále upřeným do svíčky odtušila stará žena.

„Co proti němu pořád máte, Němec vám nevadí a Josef, který se stará o rodinu a žádný Němec není, i když se narodil ve Vídni, do války proti nim,“ zapíchla prst směrem k plačící Anče s hlavou opět položenou na pažích, „chtěl jít a ten vám vadí pořád. Nemusíte ho mít ráda a já vím, že nemáte, ale aspoň se nemusím za nic stydět!“ Draha zprudka usedla na židli, ještě sama udivená z odporu, který náhle pocítila až v břiše.

„Teďkaj možná né…,“ matka stále hleděla do světla svíčky a její slova připomínala suchou rýži sypající se pravidelně a tiše na zem. „To, že je nekdo Němec, neznamená, že je to zlý člověk, a to, že je nekdo Čech, neznamená, že je dobrý, i když každý chlap chce enom to jedno a vy hlúpaně hlúpé ste to eště neprohlédly, chcete dopadnút jak já? Kolikrát sem vám říkala, že jak si chlapa pustíte k tělu, už nikdy nejste samy sebú… Všeci sú stejní, chcú enom brat a brat, slabí sú a o to víc křičíja… a ubližujú…,“ mluvila dál jakoby sama pro sebe. „A už toho nechme. Aničko, ty ho sem dovedeš, já ho chcu vidět. A vy ostatní, ani slovo, nikomu a nikdy. Slyšíš, Drahuško, nikdy a nikde. Už toho i tak nekteří ludé víja víc, než je zdrávo.“ Draha se prudce nadechla a už otevírala pusu, ale matka po ní střihla pohledem, pod kterým jako malí zalézali raději pod postel, a tak jenom zakroutila hlavou a raději mlčela.

„A ty, Lído, běž do pokoja a za skříňú v rohu je skovaná slivovica. Co si ten tata myslí, že snáď neuklúzám a ty jeho povedené skrýše nenajdu. Dones ju, dneskaj je jí potřeba.“

Podívala se naposledy na hořící svíčku, otřásla se a šla rozsvítit. A pak se naklonila nad rychle se pohybující plamen. „Navykládala sas dneskaj až moc.“ A sfoukla plamen, který uhýbal před jejími ústy, aby nakonec odešel společně s vůní vosku a smutkem v jejím hlase.

„Raus!“ zařval gestapák v koženém kabátě a rýpl mě bolestivě hlavní do zad. Šel bych, po zádech mi stéká studený pot, ale nohy neposlouchají, protože vrostly do betonu zkušební plochy, přes kterou nás vyhnali do ledové noci a ženou ke korbě náklaďáku. „Raus, du tschechische Schweine!“ zařve znovu a kopanec do lýtek mě konečně rozpohybuje. Hlavu mám prázdnou, černou děsem poslední hodiny nabité nepochopitelnou změnou mého života. Nepochopitelnou přece ne, copak jsem nečekal, že se něco takového stane? Copak jsem se občas nebudil zpocený ledovým strachem z malých kousků drátů ukrývaných do přepínačů magnetů pokaždé, když se neustále přítomná stráž otočí jiným směrem? Copak jsem se tolikrát neohlížel na ulici s pocitem, že někdo sleduje každičký můj krok? Dělal jsem, že to nevidím, že o tom nechci vědět, ale i mlčení je proviněním v očích nových pánů továrny. Kteří se pokaždé, když jednou za čas přijíždí na dvůr v černém mercedesu muž v tmavých brýlích nad koženým kabátem a prochází se důležitě továrnou následován hlavními inženýry, promění v poslušné a kňučící pejsky. A jen se mu snaží vysvětlit, že noví pracovníci v továrnách, která má chrlit další a další zbraně, nemají čas ani prostor se pořádně zapracovat, a oni přece nemohou za to, že letadla vyráběná v protektorátu mnohem častěji padají do nepřátelských linií. Co mohou chtít po těch podlidech?

Tělem mi projela zloba, mám vztek, tak obrovský vztek na Šamana, který mě doporučil na tuhle práci, zkoumavě obcházel kolem mého obvyklého pracovního místa a jeden večer mě zatáhl do hospody, a já mu, jako bych stále seděl u ohně v lesích, nezvyklý na tu spoustu piva, řekl, že vím, co dělají. Ale nechci s tím mít nic společného, nikomu nic neřeknu, toho se nemusí bát, ale mám malé dítě a druhé na cestě, doufám, že to tentokrát bude syn, kdo ví, co se může stát s mou ženou… Řekl jsem mu o dopise, který stáhl všechny obličeje její rodiny do kamene, když kamarádka z dětství mojí tchyni konečně poslala zprávu o tom, že tam u nich všechny její příbuzné odvezli z domků na kraji vesnice a nezůstal nikdo, vůbec nikdo. Moje tchyně od té doby jenom mlčí, zestárla o další desítky let, nakonec mi ještě té staré čarodějnice bude líto, a všichni mají strach, že na ně nakonec stejně přijdou, že ani ty správné papíry, které odevzdali, nebudou stačit… Chrlil jsem to ze sebe, pozoroval mě a mlčel, nakonec pokýval hlavou, poklepal po rameni, když vstával, hodil na desku stolu mince, řekl: „Chápu, zapomeň na to…,“ a rychle odešel. Spěchal za jinými, kteří se dají přesvědčit a kterým se dá věřit. A mě přeřadili na jinou směnu.

Ulevilo se mi, ale pokaždé, když jsme se míjeli ve vratech továrny, zaryl se mi do břicha osten studu za můj nedostatek hrdinství a zároveň úleva, že mě tohle všechno míjí a snad i mine. Že mi nic nenaruší svět pracně zbudovaný, ve kterém se nemusím bát dalšího hladu ani dalšího myšího chleba, kde je mi teplo vedle spící ženy, kde mě konečně těší úsměvy batolící se dcerky a těším se na syna, který už roste v břiše její matky. Tenhle svět si přece nenechám zničit, chtěl jsem bojovat, opravdu chtěl, ale nenechali mne, zahnali nás do děr a já z ní odmítám vystrčit hlavu.

Na mojí nové směně se dráty nestrkaly, nebo jsem o tom alespoň nevěděl, dá se koneckonců udělat víc než jen to. Kdo zjistí, proč se odtrhl špatně svařený kus letadla, když už se stejně řítí dolů, kdo zjistí, proč přestal fungovat motor v nejvyšších obrátkách, kdo zjistí, že pracujeme na každém letadle dvojnásobnou dobu, než kdybychom ho vyráběli pro nás? Na to nepotřebuju žádného Šamana, to vím taky, že děláme na nástrojích smrti, které nás přibližují k vlastnímu konci, a pro muže, kteří na nás hledí studenýma očima jako na užitečný a při další nepotřebě snadno zašlápnutelný hmyz. Ale dělali jsme to občas, jen tak, aby díly vycházející z našich rukou nebyly tak snadno rozpoznatelné, to jen muži nakupení kolem mého dřívějšího vzoru tlačili čím dál víc a víc na pilu, přesvědčení, že na ně nemůžou přijít. Copak si opravdu mysleli, že jsou tak nenápadní, když se domlouvají jen očima a mlčí před ostatními víc, než je zdrávo? A teď se i on krčí v rohu korby, ponořený do sebe, on, který nás sem všechny dostal. Proč jsem jenom neposlechl prsty strachu, které mi ledově přeběhly po zádech, když mě včera požádal mistr, abych zaskočil za mechanika jejich směny, který si při svařování ošklivě popálil obličej, protože mu sklouzla nedbale upevněná ochranná přilba a leží si teď v nemocnici, ten měl teda kliku, na rozdíl ode mne.

Sedíme namačkaní na dřevěných lavicích, cpou sem další a další strachem ztuhlé muže v pracovních kombinézách, pak spadne plachta, muži v uniformách ji uvazují a křičí přitom jazykem, který se rachotivě zadírá do vyděšených obličejů vystupujících ze tmy pod záblesky světel. Náklaďák se s trhnutím rozjede, kola rachotí po kamenech ulic, do uší se skrz plachty prodírají důvěrně známé zvuky města, aby najednou utichly a nahradil je vítr z polí a lesů, kterými nás vezou neznámou kam. Kam vůbec? Co s námi chtějí udělat? Co bude s Drahou, co bude s mými dcerami, jak mne teď mrzí, že jsem tu malou ani pořádně nepochoval, copak za to může, že se zase nenarodil kluk, co když to bylo naposledy? Nikdy jsem se nemodlil k bohu, ale teď se modlím. I když… kdyby byl, copak by se tohle všechno mohlo dít, copak by mohl svět tak zešílet, nabourávat můj malý život, o kterém jsem si myslel, že mě dusí, ale teď bych se tak rád nechal dusit dětským žvatláním a teplem kurníku? Bože, nenech mě zahynout, nenech mě vystoupit a skončit někde na dně jámy s prostřelenou hlavou… Copak vůbec vím, kde končí ty tisíce lidí, kteří stále mizí a mizí a jen se šeptá o tom, kam? Bože, ochraňuj nás všechny, já se tak bojím toho, co přichází…

„Ach bože, maminko, Josefa sebrali, když byl na noční, a najednou takový bušení, dupot, ten jejich řev, vtrhli k nám, děti křičely, hrůza, co si jen počnem, prohledali celý byt, všechno je rozházené, vůbec nevím, co se stalo a proč.“ Draha došla ztěžka ke stolu, dítě zabalené do peřinky mokré jejími slzami, cítila, jak jí krev šestinedělky, která se zase spustila z té hrůzy, stéká po vnitřní straně stehen. Dítě se rozkřičelo vyděšené strachem své matky a ona mu bezmyšlenkovitě nabídla prs. „Ještě včera jsem se na něj zlobila, že přeci nemůžu za to, že se nenarodil chlapec, protože to má za zlé mně, té malé, celému světu. A teď tohle, co když ho už nikdy neuvidím, někde zemře a já si budu celý život vyčítat, že poslední slova, který jsem mu řekla, byla výčitka.“

Matka k ní přistoupila, jemně jí z rukou vzala povijan a opřela si hlavičku dítěte o rameno.

„Šššš, ale no tak, Štěpánko, brkni si, bude ťa bolet bříško, děvčičko moje malá. Libuško,“ obrátila se na starší vnučku, „běž do kredenca, neco dobrého tam mám.“

Zaražená holčička, která celou dobu tiše stála vedle matčina lokte a cucala si prst, se poprvé usmála a rozběhla se ke známému šuplíku, kde babička schovávala cukrátka pro stále rostoucí řadu vnuček a vnuků.

Anča, kterou si Draha zavolala, neschopná se bolestí a strachem hnout, aby u nich strávila noc a která s nimi šla přes celou Prahu až sem, na její okraj, začala rozestlávat postel.

„Lehni si, Drahuško, jsi úplně zničená, najdu ti vatu a čisté prádlo, počkej.“

Draha si olízla rty popraskané prvním mrazíkem a nedostatkem vláhy, jako by všechnu vodu, kterou měla v sobě, už vyplakala, i sliny vyschly a jazyk připomínal smirkový papír.

Dítě se zase rozkřičelo.

„To děcko má hlad, asi sa ti, děvčico, z toho děsu zarazilo mléko. No, co sa dá dělat, mosíme zehnat kozí, z kravského bude mět bolení. Ančo, utěkaj k súsedom, jejich koza dobře dojí, určitě neco dajú. A ty si mosíš odpočinút, vyspat sa, o děcka sa postarám.“

Pomohli Draze vysvléknout šaty mokré potem strachu a zoufalství, jako stroj se nechala vést k posteli s nastlanými peřinami a jen ze sebe vyrážela: „Co teď s námi bude, co s námi bude? Nějaké úspory jsou, ale na jak dlouho?“

„Šak sa neboj, umřít hlady vás nenecháme,“ zašeptala jí matka do ucha a pak ji hladila po hlavě tak dlouho, až mladá žena konečně usnula trhaným spánkem.

Za chvíli se ozvalo tiché klepání na dveře.

„Jéžiš, maminko, já zapomněla, že měl přijít Hansi, co teď?“

„Šak ho pozvi, ten za to přeca nemože.“

Šumot hlasů, tichý, se slovy připomínajícími včerejší noc, zaplnil světnici, až ta řeč podobná sypání železa a písku Drahu probudila. Když zahlédla hnědou uniformu, vykřikla.

„Proboha, oni mě tady našli, teď seberou i mě!“ vztyčila se vyděšeně na posteli a dítě tím prudkým pohybem probuzené se znovu rozkřičelo.

„Co blázníš, nikdo tě nenašel, to je přece Hansi,“ přiběhla k její posteli Anča. Muž v uniformě se otočil směrem k Draze a smutně se usmál.

„Tobrý fečer,“ řekl tiše.

Zadívala se na něj nenávistně. „Jak můžete po tom všem, Němce u vlastního stolu?“

„Ten ti přeca nic neudělal, naopak slúbil, že zjistí, co sa vlastně stalo, buď ráda, že sa máme na koho obrátit,“ uklidňovala ji matka.

Muž něco tiše řekl směrem k Anče a ta to přeložila: „Prý je mu to moc líto, že ses ho takhle lekla, podívej, Libuška se ho vůbec nebojí, dělá na něj oči jako velká.“ Rozesmála se šťastným smíchem zamilované ženy, smíchem z jiných, dávno minulých časů.

„Všichni jsou stejní a vy mu ještě věříte,“ vyčítala Draha.

„Nejsú, toto je dobrý chlapec, poznala sem to hned. Trápí sa, eště víc než my. Já to vím, jaké to je, když sa na teba ludé dívajú jak na cosi, co právě vylézlo ze země. On přeca nemože za to, co dělajú ostatní, enom proto, že sa narodil v jejich zemi, šak sa nikam necpal, mosel, tak jak my všeci mosíme, co sa nám nechce.“

„Říká, že se Josef musel namočit do něčeho velkýho, jinak by mu nepřijeli prohledávat byt, když ho sebrali přímo v továrně.“

„To ta továrna, už nějakou dobu sebou v noci pořád házel a křičel ze spaní, nic nechtěl říct, ale já věděla, že se něco děje. Jenom jednou se zmínil, že je víc hlídají, prý kvůli těm sabotážím. Kdybych s ním aspoň pěkně promluvila, než odešel… Jak můžete, maminko, jak můžete, Pepík je v koncentráku, Lojzík s Vavřincem nasazení v Německu a vám to nevadí,“ znovu se rozplakala.

„Co mi nevadí, copak nevíš, jak sa tím trápím? Ale nemožeš házet všechny do jednoho pytla, dobrý chlapec to je, tak už teho nech.“

Draha se s fňukáním otočila tvář ke stěně a dítě za chvíli znovu usnulo.

Matka se posadila zpátky k osvětlenému stolu a přes světlo svíčky se zadívala do úzké tváře tmavovlasého muže se světlýma očima. Díval se na ni nejistě, asi vycítil, o čem se bavili, pak se podíval na Anču a pohladil ji nenápadně po ruce. Seděla vedle něj s hlavou sklopenou, opět podlehla jako už tolikrát výčitkám těch, kteří zapomněli, že srdci neporučíš. Libuška začala znovu poskakovat na mužově klíně a upozorňovat na sebe. Usmál se a začal se věnovat dítěti, které chtělo zas a zase houpat, výš a výš, takhle jedou páni, takhle jedou dámy, radostný pokřik dítěte zahnal úzkost probuzenou Dražiným tlumeným pláčem.

Usrkávali válečnou kávu, na její chuť už si zvykli, trocha mléka a člověk si ani neuvědomí, že to jsou jen pražené boby z kdoví čeho. Matka mlčela, vzpomněla si na chvíli, kdy poprvé uviděla toho chlapce, kterého mají děti na první pohled rády tak, že jim ani uniforma, co budí děs v dospělých kolem, nevadí. Dobrý je to člověk, řekla si jako už poněkolikáté a zahnala vzpomínku na jeho první pohled do jejích očí, uviděla v něm smrt, smutek své nejmladší dcery a jedinou lásku, kterou si jednou vezme ten mladý muž s sebou, aby ji už nikdy nevrátil. Věděla tenkrát, že by ho měla zahnat, vyprovodit ze dveří, ale také cítila, že je mezi nimi z nějakého důvodu, který ještě nezná, život za život, to jí řekl tichý hlas, na jehož přítomnost byla zvyklá od první chvíle, kdy si uvědomila, že patří k ní. Tehdy, ještě před první válkou, když sedávala vedle svého otce ve stájích a obdivovala jistotu jeho rukou a jeho umění. Cítila, že její nejmladší dceru nic pěkného nečeká, že její život bude jedním z nejtěžších, a cítila, že alespoň nějaké krásné chvíle potřebuje, aby se o ně mohla opřít, až bude plakat sama ve tmách. Proto ho nevyhnala, šířil kolem sebe klid a pohodu jako málokdo, ale poslední dobou byl čím dál staženější a bolavý, vždy mu dlouho trvalo, než se zklidnil a stal se tím, kým je. Nemohla ho vyhnat, i když jí rozum říkal, že by měla. Málo je takových lidí, kteří jsou upřímní k sobě i k ostatním. V jaké době to žijeme, že i takových lidí se musíme bát, napadlo ji, když se opět podívala na muže a jeho úsměv byl stejný jako úsměv dítěte, které mu usnulo na kolenou.

Tolikrát nabízené mléko odtéká z úst, která odmítají polknout, ani studené obklady nezchladí rozpálené a čím dál nehybnější tělíčko, ze kterého mizí poslední miminkovský tuk, co se ani nestačil usadit.

„Ach bože, ona mi snad umře, co to jenom je, chudinka malá, mizí před očima, a i tak je pořád tak hodná, jako by mi nechtěla přidělávat starosti, chudinko malá, tátu máš v koncentráku, ať už tomu říkají, jak chtějí, prý tábory práce, kdo ví, jestli se vůbec někdy setkáte, chudinko malá, neumři mi, neumři,“ šeptá Draha do drobounkého ouška, podobného růžové mušličce. Zase se rozpláče, neschopná zbavit se další z těžkých dek děsu, které dopadají na příliš slabá a příliš mladá záda.

„Co jen budeme dělat, co si počneme, léky nejsou a nebudou, copak ji necháme jen tak umřít…,“ sténá do zvuku otevíraných dveří, kterými vstoupí Anča a vysoký neznámý muž, opět v uniformě. Draha se vyděsí, kdo je to, koho to zase přivedla, copak nestačí ten jeden, hodný je, všichni ho mají rádi, ale Josef jako by ani nebyl, ten jim nechybí, co ten tu chce, další Němec…

Muž se přiblíží k posteli, na které se marně snaží nakrmit odmítající dítě. Otáčí se k němu zády, nechce vidět nikoho, hlavně takového…

„Drahuško, Hansi přemluvil kamaráda, je to lékař, on se na malou podívá, nech ho, ať ji prohlédne, přece vidíš, že potřebuje pomoc…,“ šeptá jí do ucha Anča naléhavě.

Nakonec se otočí a podívá se mu do očí, jsou chytré a tázavé, snaží se usmát, jenže jeho unavená tvář se jen zkroutí do šklebu šedivých tváří, ale ona najednou ucítí naději, i když nechce, zalíbí se jí tenhle utahaný a smutný muž. Podá mu hořící tělíčko, jeho velké ruce jsou jemné a na děťátko, které se v nich téměř ztrácí, se usmát dokáže. Položí ji na stůl, pod světlo lampy, čepici sundá z hlavy a pustí ji do ochotně natažených rukou, aniž na ně vůbec pohlédne, jako by stál za operačním stolem. Malá jen bezvládně leží a nebrání se ničemu. Podají mu lžičku, jazyk je žlutý, celá ta malá ústečka jsou žlutá, muž vážně pokývá hlavou a nakloní se blíž. Potáhne nosem sladkou vůni, která se z nich line. A pak je ještě vážnější.

„Co říká, co říká?“ vykřikne Draha na Anču, ta od ní otočí hlavu a zvedne ji tak, aby slzy nevytekly z očí. „Záškrt, Drahuško… záškrt to je…“

„Ach ne, vždyť na to nejsou léky, a ona je chudinka tak slabá, ona mi opravdu umře, proboha, co jsme komu udělali, bože, pomoz mi, udělám všechno, všechno, jenom ať přežije, všechno udělám, i kdybych měla do pekla jít…,“ zhroutí se v pláči na židli.

Muž chvíli tiše promlouvá k Anče a pak se k plačící ženě otočí oba.

„Říká, že je jediná možnost, u nich v nemocnici právě zkoušejí nějaký sérum, prý ovčí, je to ve stádiu pokusů, on vás nemůže přijmout jako pacienty, jejich nemocnice je německá, však víš, ale může vás přijmout jako pokusný osoby. To je jediný, co by mu prošlo, odůvodní to tím, že momentálně nemají žádný podobný německý pacienty, je to opravdu jediná možnost, Drahuško, jinak prý už dlouho to hladovění a infekci nevydrží, protože ji musí hrozně bolet každý polknutí, a pak se nebude moct ani nadechnout a…“

„Udusí se, ten andílek malý se udusí…,“ řekne Draha tiše, zhluboka se nadechne a pak rychle vstane. „Ne, ne, jdeme tam! Co řekne, to udělám! Řekni mu, že jdu! Co si ale máme vzít s sebou?“

„Prý jen to nejnutnější, budete držený ve zvláštním režimu, všechno musí být aseptický, aby bylo možný to označit jako výsledek pokusu…“

Matka se zvedne od stolu, přinese vlňák a zabalí lehoučké děťátko, políbí je obě na tváře, přežehná a očima poděkuje muži, kvůli kterému si raději uvázala šátek jinak, co kdyby ani přátelství nepomohlo… Do Drahy naděje vlila nezvyklý život, jen se tak táhla dny a neustálým pláčem, najednou ví, že musí zabrat, že nic jiného nezbývá, s dítětem v náručí vyběhne ze dveří, provázená vysokým mužem a sestrou.

Stará žena ztěžka usedne na židli, převáže si šátek, zhasne lampu, zapálí svíčku a usměje se sama pro sebe. Vidíte, je vám směšné to moje cikánské čarování, ale kdybych ho tehdy vyhnala… Proto přišel, aby jim pomohl, ten chlapec, který miluje její dceru a má dobrého přítele tam, kde bylo potřeba, ony se vrátí, obě… Plamen svíčky se najednou prodlouží, úsměv mizí, tvář se opět stáhne vráskami nechtěného poznání, no, život za život, už tehdy mne to napadlo, co se dá dělat… Plamen zasyčí mezi jejími prsty, místnost se zahalí tmou a tichým dechem staré ženy.

Tolik ho miluje, tu jeho smutnou tvář, kterou jedině pohled na ni dokáže rozjasnit a rozsvítit úsměvem, proč pořád tak přemýšlí, raději nemluví, jak si hlídá každé slovo, jenom před ní je vypustí, protože ví, že jí jediné může věřit. Miluje to, jak je pro něho jedinečná, jak ji ihned a okamžitě pozná v davu lidí na přeplněném městském chodníku, když na něj čeká před obchodem. Na ni, na tu dříve obyčejnou Anču, nejmladší z mnoha sester, které jsou tak hezké a dospělé a mezi kterými se vždy cítila jako ošklivé káčátko, co pořád nemůže vyrůst v labuť, se ještě nikdy nikdo tak nepodíval. Pokaždé když se vidí v jeho zamilovaných očích, krk se jí prodlouží v napjatou elegantní strunu a z dříve neohrabaných paží vyrostou bílá křídla, kterými zamává a vznese se k nebi. Kradené chvilky, kradené pohledy, aby raději nikdo nevěděl, stejně cítí, jak ji za zády v obchodě pomlouvají, že se tahá s Němcem, ale když něco potřebují od nich, od těch obávaných a nenáviděných, přesto jdou za ní. A ona se snaží, aby alespoň trochu odůvodnila, že všechno je k něčemu dobré, aby na ni už nehleděli skrze prsty. Ale oni stejně hledí, jenže jí je to už jedno, stejně žije jen ve chvílích, kdy ji obejme a ona se stane krásnou. Až to bolí, až to drásá všechny vnitřnosti v jejím mladém těle, které dospělo jenom pro něho. Poslouchá, o čem doma mluví bratři, útržky vět odposlechnutých ze zakázaného rádia, jenže ji nezajímá, kam se hnula která fronta a jak se Američani konečně probojovávají Francií. Ona se jen děsí války, která požírá další a další těla mladých mužů z obou stran, ze všech národů, už natahuje svoji nenažranou pracku a chytí do ní to jediné tělo, na kterém jí opravdu záleží. Spolkne ho ta válka, jako malou borůvku, a bude hledat další a další, ale tím pro ni skončí všechno, ona z toho umře, i když možná bude dál žít. Umře, protože na světě už nebude nikdo, kdo by se mu podobal. Umře její duše a srdce ztvrdne, navždy zčerná a ona už nikdy nebude cítit nic, nic, jen smutek. Už nikdy ji mužské oči nepromění v labuť, zbude jenom pořád stejné, nikým nemilované šedivé káčátko. A ta děsivá ruka se blíží, plazí se jako had blíž a blíž jejími sny, co se z nich pokaždé probudí vyděšená a plná bolesti. Ona ví, že to přijde, stačí se podívat do matčiných očí, když u nich Hansi sedává, jak je na něj nezvykle hodná, teď ještě víc, když se Štěpánka uzdravila, a už i Draha ho vítá s otevřenou náručí a očima plnýma vděku. Co z ní zbude, až odejde a nevrátí se? Bude mít jen jeho fotografii a usušenou kytičku, kterou jí dal na první schůzce, když se konečně odhodlala jít, po tak dlouhém váhání a přemlouvání, plná studu a výčitek, co si řeknou jiní. Co je mi teď po jiných, těm nezáleží na mém štěstí, co je mi po těch, kteří ho opravdu neznají, nevidí tu spoustu lásky, kterou má v sobě její bolestný muž. Neublížil by mouše, a teď má jít zabíjet lidi. Mít z něho alespoň něco, kousíček z něj mít v sobě, napořád.

Pokaždé když ji pohladí, stává se z ní šálek horké čokolády, která se dala koupit před válkou v cukrárně plné lesklých židliček, pokaždé když se mu otevře a dá celá, pokaždé si připadá, jako když poprvé vstoupila do té voňavé cukrárny s umolousaným pětníkem ve zpocené dlani a chtěla si koupit všechno, všechno. Všechno teď má, alespoň na chvíli, na tuhle chvíli, rozpouští se jako ten bonbon na jazyku, bože, jak je to krásné…

Když chtěl jako obvykle včas vyklouznout, nedovolila mu to, přidržela ho pevnýma rukama v sobě, díval se jí nechápavě do rozhodnutých očí, až se ty jeho nakonec zalepily slastí. Jak je krásný a nevinný, i v lásce… slaboučký jako dítě, dítě… jak hrozně moc ho miluju…

„Proč,“ zeptal se jejího zpoceného krku udýchaným šepotem, „proč?“

„Nevím, asi to tak má být,“ a objala ho, „ještě zůstaň, líbí se mi to, když jsi takovej těžkej a já taková maličká…“

Rozkvétající jaro se zabodávalo každým ptačím jásavým výkřikem do srdce plného otevřených ran. Nechtěla ho pustit, byly jí lhostejné pohoršené pohledy kolemjdoucích, tiskla se k němu, rozhodnutá vtlačit se do jeho těla a zdvojnásobit jeho sílu, zachytit kulku, která už určitě někde čeká tam, tam daleko, kam ho zítra odvezou jako dobytče na porážku.

„Aničko, už musím, zavírají bránu, lásko moje, já se vrátím, nenechám tě tady samotnou, slibuju,“ líbá jí ruce, líbá jí oči plné slz. „A jsi si jistá, že je všechno v pořádku?“

„Je, neboj se, nemusíš mít strach…,“ lekne se sama toho, co říká, vždyť přece v koutku srdce nechce, aby to bylo v pořádku, bojí se a zároveň doufá.

„Hansi,“ jen zasténá, když odtáhne její ruce ze svých zad, „Hansi…“

Smutně se na ni podívá milujícíma očima a ona si ten pohled ukládá někam hluboko do své paměti, protože ho bude potřebovat v černé budoucnosti bez něj, která nastane každým okamžikem. Jen co proklouzl těžkými vraty kasáren, podlomí se jí nohy, přikované k šedivé dlažbě, a odvleče se na nejbližší lavičku. Pláče, dusí vzlyky deroucí se odněkud z hlubin smutku, který už navždy zůstane její součástí, takhle pláčou ženy, kterým zabili muže, i když ten její ještě žije, ale jak dlouho? Co zůstane z jeho rozstříleného těla?

Když se ztěžka dovlekla domů a po paměti, s očima oslepenýma usedla za stůl, ostatní se pustí rychle do jídla, ale ona jen lžící nabírá a zase pouští řídkou kaši zpátky do talíře, hrdlo stažené a neschopné zvuku. Kolem stolu je nezvykle ticho, jen lžíce klapají a hrdla polykají najednou tak nahlas, letmé pohledy, alespoň v nich už není opovržení. Všichni jí nakonec odpustili, kvůli Štěpánce, nikdo se nezlobí, židle se odsouvají, ale ona sedí shrbeně dál, zvuk těžkého dřeva na podlaze se násobí ve vyprázdněné hlavě. Každý, kdo jde kolem ní, ji pohladí, ramena i hlava jsou poseté kradmým teplem lásky, která jediná jí zbyla. Zvuky dveří, zvuky odcházejících kroků, ztemnělá světnice, několik ženských těl, která ji zateplují vlhkým dechem, škrtnutí sirky a světlo svíčky, tak jako tenkrát, když přišel poprvé…

Zoufalství, kterému nikdo nemůže pomoci, i kdyby ji měl sebevíce rád, protože není Hansi, jí neočekávaně a prudce zvedne žaludek, donutí ji vstát a vyběhnout do zahrady, odkud se oknem otevřeným večernímu vzduchu dovnitř nesou dávivé zvuky.

Ve světnici je napjaté ticho, svíčka prskne a stará žena s bílými vlasy pod červeným šátkem jen vzdychne: „Ach bože, cos to na nás zasa poslal…“

Svatební košile

Draha otevřela dveře bytu a uviděla ho stát na prahu, úlek ji udeřil do žaludku jako tvrdá pěst, nepoznala ho, ten stín s pohledem nekonečné studny plné pachu zažrané špíny z oblečení, ve kterém ho tenkrát odvezli, vyhublá unavená tvář a vlasy, které najednou prokvétají šedinami.

„Josífku, ty ses vrátil, jak se ti to podařilo, ach bože, co ti to tam udělali?“

Lije horkou vodu do necek, snaží si nevšímat mlaskání zvířecího hladu, které se ozývá od stolu, nanosila na něj všechno, co zbylo v domácnosti na příděl, to je jedno, ať to všechno sní, nemůže se ani dívat na to, jak je hubený… Když ze sebe shodí slupky šatů jako špinavou cibuli, vyděsí se ještě víc, kostra se zbytky svalů, blechy se vznášejí na hladině, která zčernala hned poté, co se ponořil, musím postavit další vodu a tuhle hned vyměnit, sleduje vyděšeně jeho zešedlou tvář. Zavřel oči a konečně se vyhladila ta nová vráska kolem sevřených úst.

„Panebože, o tom jsem celou dobu snil, jak přijedu, nanosíš mi vodu, dáš mi najíst a budeš tu se mnou, v klidu, v čistotě, může se mi někdo divit…,“ ruka kostlivce obemkne její zápěstí, „nechoď nikam, ty jsi tak měkoučká, tak krásná, tak čistá, může se mi někdo divit…“

„Divit čemu, Josífku?“ zeptá se spíše ze zvyku a jeho tvář se zase uzamkne, aby se už nikdy neotevřela.

„No, že jsem si to tak představoval přece, copak to nechápeš?“

Vráska je zpátky, oči studené a cizí, patří někomu jinému, napadne ji a po zádech přejede studená ruka strachu z neznámého, který býval jejím mužem. Přece na něj čekala, modlila se, aby se vrátil, aby děti nebyly bez otce, tak jako se to mnohým stává v téhle čím dál ponuřejší době čekání na konec války.

Když vystupoval ze třetí, už téměř čisté vody a pomohla mu natáhnout žehlením a levandulí vonící košili, sykl.

„Co, bolí tě to?“

„Mě bolí všechno, úplně všechno, Drahuško…,“ vykouklo z jeho očí na chvíli teplo, pohladil ji po tváři a oči mu zabloudily k rozestlané posteli.

„Chyběl jsem ti?“ a bradou ukázal k nachystaným peřinám.

„To víš, že chyběl, moc jsi mi chyběl, tolik jsem se o tebe bála…“

„Měla ses čeho bát, ani nevíš čeho, Drahuško…,“ vráska se zase prohloubila.

„Pojď,“ táhne ji za sebou, „svleč se, ať se podívám, co se změnilo, pohubla jsi, prsa ti nějak visí…“

„To víš, pohubli jsme všichni, z těch lístků se moc nenajíš…,“ omlouvá rychle svůj nenadálý stud.

„Ty nevíš, co je to hlad, vůbec nic nevíš, ale co, válka skončí, všichni přibereme, zakulatíme se na těch správných místech.“

Tolikrát si představovala, jak se jí dotkne a ona se zase rozpustí, jenže ruka kostlivce je chladná a chladná jsou i dříve rychle teplá místa, není v těch žahavých dotecích nic z touhy po ní, jenom snaha příliš rychle se vrátit. Válí se po jejím těle, studeném a suchém, přestože se snaží, tolik se snaží mu vyhovět, ani jednoho z nich tělo neposlouchá, ani tahle věc je už nemůže spojit.

„To bude dobrý, uvidíš,“ hladí ho po řídnoucích vlasech a zpoceném čele, „copak je na tom něco divnýho, teprve ses vrátil a máš toho tolik za sebou, musíme si na sebe zase zvyknout,“ hladí ho jako malé dítě, zklamané a nenasycené. Mlčí a to ticho mezi nimi je třaskavé napětím.

„Co tě trápí, řekni, bylo to tak hrozný?“

„Bylo a už se mě nikdy raději neptej, nechci o tom mluvit,“ otře si oči cípem peřiny, otočí se k ní vyhublými zády, na kterých by se žebra dala spočítat, a okamžitě usne. Ona leží, pozoruje pavučinu, které si dříve nevšimla, a bojuje s chutí vstát, popadnout koště a vysmýčit celý byt, nechám to na ráno, stejně je tma. Ale ta pavučina jí stále visí nad očima, zabraňuje spánku, který uhýbá před zmatenými otázkami. Proč? Vždyť se přece tolik modlila za jeho návrat, proč z něho nemá takovou radost, jakou cítila ve svých představách dne, kdy znovu vstoupí do dveří, šťastný, že je konečně zpátky, s nimi všemi, jak budou konečně žít spolu, v lásce a radosti, všechno špatné bude zapomenuto, už nikoho nepustí do svého malého kroužku rodičů a dětí, mužů a žen… Tak proč je to nějaké jiné, proč cítí jenom strach? Hloupá je, hloupá, to je jen ta změna, zvykla si žít po svém a podle svého, nic jiného jí přece nezbývalo, vzdálený muž vydaný daleké temnotě, kterého mohla milovat po svém, volat po něm v horkých nocích a pamatovat si jen to dobré… Najednou je tady, vyhublý, zamlklý a hlavně jiný, jiný než býval… třeba se jí to jenom zdá, odvykla si a zase si zvykne. Zvony v dálce odbíjejí půlnoc a ona si najednou vzpomene na básničku povinně naučenou ve škole, proč se jí do hlavy pořád cpou ta slova: „A lampa, co temně hořela, prskla a zhasla docela…“

Nechce vůbec vycházet, nechce jít k jejím rodičům, i když houkají sirény a ony utíkají do sklepa, jen sedí u okna a dívá se skrz záclony na oblohu. Libuška se mu vyhýbá, Štěpánku jen občas pochová a hned ji zase vrátí, aby se opět mohl dívat z okna a nic nevidět. Jídlo do sebe nahází hltavými pohyby čelistí, snad ani neví, co vůbec jí, a to se snažila vyptat aspoň něco, co chutná jako dřív, v dobách, kdy bylo co uvařit a z čeho. Vůbec nemluví a neslyší. A přitom by mu toho tolik chtěla říct. Jak Štěpánka málem umřela a jaké měli štěstí, jak Libuška umí už počítat a číst, jak její bratry poslali na nucenou práci, jak Pepča konečně porodila zdravého syna, a jak to před tím nešlo, tak se najednou čeká znovu, že o Pepíkovi nemají žádné zprávy, matka ho už považuje za mrtvého a pálí svíčku u jeho fotografie a otec se na ni za to zlobí, jak Anča bude každou chvíli rodit a od té doby, co odveleli Hansiho na frontu, tak se ani jednou neusmála. Ne, to mu snad raději ani teď říkat nebude… Jenže jak začne mluvit o něčem, co tvoří její malý svět, podívá se na ni těma očima, do kterých se bojí zase podívat ona, protože má strach, že se v nich utopí, jak jsou bezedné a studené, stačí jen jediný pohled a opovržení k jejím přízemním starostem, které si v nich přečte, zahluší každičké lidské slovo v jejich bytě.

Jediný čas, kdy ho zajímá, jsou noci. Dává děti raději spát k sousedce, protože jeho spánek je bolavý, ukřičený a ony se probouzejí s pláčem, vyděšené jeho sténáním. Jenže než usne, je to ještě horší, vlastně ho ani nezajímá ona, jenom jedna její část, nic jiného, pořád si dokazuje, že žije, několikrát za noc, raději neprotestuje, třeba je to pro něj jediná možnost, jak se dokáže vrátit zpátky do života. Zkouší to, zkouší a pak se jen převalí, plný zloby, hlavně na ni, že mu nedokáže pomoci. Copak ví, jak to má udělat? Takové to přece nemělo být, takové si to přece nepředstavovala. Kdo by čekal, že to bude tak těžké, asi ani on… milého z ciziny mi vrať, aneb život můj náhle zkrať…

Jednoho dne konečně odsune židli od okna, zamíří ke skříni plné šatů z doby před válkou, které si s takovou zálibou a hrdostí pořizoval, visí na něm a košile plandá kolem jeho stále vyhublého krku.

„Musím si najít práci, nemůžu jenom takhle sedět a čekat, až konečně přijdou…“

„Kdo, Josífku?“

Zase ten opovržlivý pohled do kurníku.

„Kdo asi? Rusové nebo raději Američani, to je jedno, přijdou, už se to Němcům pod rukama rozpadá, jenže oni se budou bránit, měli bysme odejít, někam, kde nepadají bomby a nebude se bojovat, nepřežil jsem přece koncentrák proto, abych tady zkapal mezi cihlami a schovával se ve sklepě jako krysa.“

„Zkusíš to zase v továrně?“

„Jsi hloupá? Sabotéra akorát tak vyhodí ze dveří. Obejdu známé, doufám, že ještě nějací zbyli, ty raději běž k vašim, nevím, kdy se vrátím,“ těžkým krokem překročí práh konečně opuštěné nory.

Celou dobu, co seděla za stolem svého dětství, za kterým se jí po něm kdysi tak stýskalo, se jí bouřil žaludek. Z čeho, těhotná být nemůžu, zatím nebylo jak, vnímala kroutící se střeva v břiše, co to jenom je…

„Co je ti?“ zeptala se matka, když před ní postavila polévku.

„Já nevím, od té doby, co se Josef vrátil, se mi takhle kroutí často.“

„A proč sem vůbec nepřijde?“ ozve se najednou otec. „Potřebovali bychom vědět, jaké to tam je, nikdo nic neví, jenom se lidé dohadují, co se děje v těch táborech…“

„Asi ani vám, tatínku, nic neřekne, ani mně nechce nic říct, jenom v noci křičí ze spánku, nedá se vedle něho vyspat, jak kolem sebe pořád rozhazuje rukama a sténá, už si raději občas lehnu k dětem, abych se vůbec vyspala, je takovej jinej, vyměněnej, jako by to ani nebyl on…

Mirek se na ni zamyšleně podívá. „Asi to muselo být hrozný, i když z Terezína se lidi občas vracej, ale odjinud ne…“

Anča sykne a ukáže mlčky hlavou na odvrácená napjatá záda pod červeným šátkem.

„Stejně by mě zajímalo, jak se mu to povedlo, dostat se ven…,“ nevšimne si jí Mirek.

„Aj mňa,“ řekne najednou matka tvrdě do napjatého ticha.

„Maminko, co zas máte, co tím chcete říct? Místo abyste byli rádi, že se vrátil a nezůstaly jsme vám na krku? On za to přece nemůže, že nemáme o Pepíkovi žádné zprávy, ptala jsem se ho, jestli ho tam neviděl, ale prý ne…“

„Pepík přece není v Terezíně, je v někde jinde, v Osvětimi, je to někde v Polsku, ale doufejme, že když Josef přežil a přežít se to tedy dá, tak přežije i tvůj bratr,“ otcova slova sekají jak rýč do tvrdé půdy. „To jen někteří tady vedú řeči a zapalujú svíčky!“ hlas je už podobný kameni. „Některé svíčkové báby, keré si stejně dělajú vše po svém. Kerým nevadí, že budeme mět v chalupě německého parchanta…!“ To je zvláštní, vždycky když se otec rozčílí, začne zase mluvit stejně jako matka, napadne Drahu, Anča zrudne, zvedne se a raději zmizí v zahradě.

„Tatínku, nechte toho, vždyť víte, že už takhle je nešťastná, o Hansim pořád žádný zprávy a ona pořád doufá…,“ sleduje Draha mizející shrbená sestřina záda.

„Nemá v co, a to ona dobře ví, koneckonců i za něho tvoja mamka zapaluje svíčky, aby Anča neviděla, a když Vincek, než odjel, dovedl toho svojeho kamaráda, který si na Anču už prý nejakú dobu myslí a vzal by si ju aj s děckem, tož sa zasej postavila proti, žádný sa jí nelúbí, ale Němec, ten by sa jí lúbil,“ zlobí se otec dál.

„To nevím! A kdo to je, proč jste mi to neřekli?“ Břicho je najednou klidné, jsou i horší starosti a zajímavější témata…

„No, nejaký Příhoda, prý by dal děcku aj jméno, co by víc eště chtěla, radši si na ňu asi tady podle naší mamy majú ukazovat, a co sa stane po válce, to ťa nezajímá?“ obrátí se k ještě napjatějším zádům své ženy, skloněné nad škopkem s nádobím.

„Všeci tady kolem víja, s kým to děcko má! Ty si nepamatuješ, co sa dělo po téj první, jak sa kácaly sochy a slúpy a včíl budú ludé eště daleko víc búrat a oplácat… Všecko by sa pod to schovalo, nikdo by nemohl nic řéct a hlavně by mohli odéjít. Prý má příbuzné nekde na severu, tam by nikdo nevěděl…“

„Na severu, vždyť tam je to samý Němec!“

„Otázka je, jestli po válce vůbec nějaký Němec u nás zbude… nic jiného by si nezasloužili…,“ zabručí Mirek a pak se raději ohlédne ke dveřím.

„Co to povídáte, vždyť tam přece žijí odpradávna, mají tam spoustu majetku, jak by mohli odejít a kam?“

„Naši v Sudetech taky žili odpradávna a vyhnali je s pár kousky, co si stihli vzít, nikdo se jich neptal, jestli mají kam jít… Uvidíte, co se bude dít po téhle válce, a že skončí, s tím počítejte, a já doufám, že Němci za to všechno pořádně zaplatí…“

„Kolikrát sem ti říkala, že nemáš to rádio furt poslúchat, neumíš s ním jak chlapci, a eště nás všecky pozavírajú…,“ ozve se do rachocení hrnců.

„Aspoň nekdo tady mluví, ty slova nepovíš, čučíš, vzdycháš, připadám si jak v hrobě, nejradši bych sa zebral a odjel za klukama, tam bych jim aspoň byl neco platný!“

„Co? Budeš jim snáď prat košule? Ty?“ prskne jeho žena opovržlivě.

„To je jedno, všecko lepší než sedět tady a čekat na smrt s tebú, já si eště připadám mladý, že ty máš už vlasy bílé z toho věčného čučení do svíčky, to je tvoja věc…“

„Mladý, mladý…, starý kozel si, nemožu za to, že mňa už ty tvoje chutě nezajímajú,“ a hrnec práskne mezi ostatní.

Usmál se s rezignovaným úšklebkem na dceru zaraženou údivem, zvykla si na jejich hádky, na řinčící hrnce a rozbité skleničky, ale tohle bylo jiné, jako by k sobě nepatřili. Konečně je vidí jinýma očima, doposud zamženýma vlastními starostmi a trápením, matka je už jedním krokem v jiném světě, zestárla, zmenšila se, záda se jí zkroutila, a otec? Ten je pořád plný síly, vlasy mu šediví jen místy, ani vrásky moc nemá… Celý její život tvořili celek, který se teď rozpadá, málem začínají vypadat jako matka se synem.

„Ještě nakonec začnete mluvit o rozvodu!“ směje se nuceně, chce zaplašit něco, co tady nebývalo, světnice se začíná zmenšovat a rozdělovat na dva nestejné kusy, komu patří ten větší?

„Rozvést sa nemožeme, protože sme sa brali v kostele, akorát tak, až jeden z nás umře…“

„Vidíš, už je to tady zasej, kdo to má pořád poslúchat, smrt, nemoc, ty její vidiny, jednú sa z toho zblázním anebo radši uteču, k nejakéj inéj.“

„Tebe by tak nekdo chtěl,“ matka se konečně otočí od špinavých mydlin a ušklíbne se.

„Aby si sa nedivila, chlapů je teď málo, samá ženská, hladová a osamělá, hlavně v rajchu, vždyť i kluci o tom psali, jak tam žádný zdravý chlap nezbyl, ruce by mi utrhaly… nebo spíš neco jiného…,“ směje se už i on, zahání tu zlou chvíli obvyklým škádlením, světnice se zase zvětšila, jenže jak zná svého otce, u toho člověk nikdy neví, co je žertem, co je vážně. Vždyť jsou přece už oba tak staří… Nejsou jí příjemné řeči, které neodpovídají obrazu už starých lidí a hlavně rodičů…

„Myslíš ty také nečím iným?“ zaslechne ještě, když raději vyjde do zahrady. Anča sedí na lavičce pod jabloní, obtěžkanou dozrávajícími pozdními plody, břicho kulaté a podobné těm jablkům plných teprve sládnoucí šťávy.

„Co to táta říkal o tom nápadníkovi? Proč ho nechceš?“ posadí se vedle sestry ponořené do sebe.

„Já chci Hansiho, nikoho jinýho, to budu raději sama s dítětem, ať mě třeba ukamenujou, mně je to jedno. Až bude po válce, vydám se do Hamburku a najdu tam někoho z jeho rodiny, on jim o mně psal, určitě o něm budou něco vědět… A až se to malé narodí, tak jim to napíšu… Třeba budou rádi.“

„Já vím, na světě je málo lidí jako Hansi, ale přece jen, jak dlouho ti už nenapsal, vždyť ho známe, kdyby mohl, tak už by se ozval…“

„Přišel jeden dopis, pořád ho nosím u sebe,“ Anča sáhla do výstřihu a vytáhla papírový sáček, pak krajkový kapesník a v něm jako relikvii mnohokrát čtený, rukama ohlazený dopis. Úhledné písmo je rozpité slzami toho, kdo je psal, i té, co je četla.

„Proč jsi mi to neřekla?“

„Nebyl čas a… některý věci, jak o nich člověk mluví, tak jako by se rozpadaly a už neměly tu vůni… Aspoň něco se mě dotýká, čeho se dotkly jeho ruce, mně je to jedno, že táta mluví pořád o tom parchantovi, já jsem šťastná vždycky, když mne kopne, určitě to bude kluk, víš, jakou bude mít Hansi radost, až se vrátí?“

Hlas se jí zatřásl, sestra ji objala kolem ramen a pevně k sobě přitiskla. Jen aby se ti taky nevrátil jako někdo jiný, napadlo ji. Ale vždyť přece Anča ví, proč nepíše, tuší to, že tohle dítě bude nejen nemanželské, ale už teď je sirotek.

„A proto nechceš toho Příhodu?“

„Nechci, já nechci nikoho, a maminka když ho viděla, ani se na něj nepodívala, však to znáš…“

„Znám, a poslední dobou mě napadá, že měla pravdu,“ až se lekla svých slov a střeva se zase ozvala, žluč se jí najednou nahrnula do úst a konečně si byla schopná přiznat, že se bojí jít domů. Do bytu plného pochmurného mlčení a všudypřítomných výčitek za všechno, a čekání, co bude, až se vrátí i on, jestli bude pořád tím stejným neznámým mužem nebo mužem, kterého si vzala a ve kterého už přestala doufat. Spíš, má panenko, nebo bdíš? Sakra, proč mi to pořád leze do hlavy, to ten Mireček s tím jeho věčným recitováním, ještě z něho bude herec, i když teď pořád mluví jenom o boxu, nosí domů jen samé monokly, svaly mu rostou, už to není ten náš poslední a rozmazlený benjamínek, už teď je samá ženská, a přitom mu teprve začínají rašit vousy, je to na něm vidět, potvora jedna, zase chlap, který na nic jiného nemyslí…

Naposledy objala sestru, uzavřenou do mlčenlivého naslouchání svému břichu, rozloučila se s rodiči a poprvé odcházela z toho důvěrně známého domu s pocitem, že už nikdy nic nebude jako dřív.

Už svítalo, když se vzbudila, prudce vytržená z hojivých hlubin spánku beze snů. Kymácel se nad ní, on, který téměř nikdy nepil, oči červené vzteky, vlasy rozcuchané, páchl kouřem a také něčím jiným… nebozezy z bílé tváře svítily jako rozžhavené uhlíky…

„Tak proto, proto jsi taková,“ jazyk se mu pletl, ale slova z něj padala údery do rozespalých tváří.

„Jaká, Josífku?“

Pohrdlivě se zašklebil. „Nijaká, studená, odtažitá… proto s tebou nic není…“

Nechápavě sledovala jeho tvář zkroucenou opovržením.

„Tak s kolika z nich ses taky vyválela, co? Ty německá děvko!“

„Co to povídáš?“ vyděšeně vydechla. To přece nemůže být pravda, kde vzal zase tohle?

„Ty nevíš? Ale víš, víš moc dobře! Vždyť se u vás dveře netrhly, samá uniforma! Samá ta nenáviděná uniforma, to ti bylo jedno, že právě takový uniformy málem zabily tvýho muže? Já jsem tam trpěl, viděl věci, který jsem nikdy vidět nechtěl a kvůli kterým nemůžu ani zamhouřit oko, dřel jsem jako blázen, když nás vodili do těch chodeb a my museli kopat, dřít jako otroci a báli jsme se přestat, protože kdo přestal, toho právě takový uniformy odtáhly pryč a už jsme ho nikdy neviděli!“ zapotácel se a do sekání svých slov ze sebe strhával kusy oblečení.

„A ty zatím místo toho, abys na mě čekala a modlila se, abych se vrátil, tak sis užívala, děvko, děvko, cikánská děvko, všechny jste takový, od začátku jsem to věděl, jenže já ti věřil, já hlupák věřil vlastní ženě, málem jako Panenku Marii jsem tě viděl, když už jsem nemohl! Tak s kolika jsi byla?“

„Ale Josífku, co to vykládáš, co tě to napadlo? Vždyť jsem ti to chtěla tolikrát vysvětlit, že kdyby nebylo toho Ančina Němce, tak by Štěpánka umřela, a jenom díky němu nás vzali do nemocnice a dali jí ty léky… Nic jiného za tím nebylo, věř mi, prosím tě, já jsem byla šťastná, že nám pomohl, a teď už je stejně asi mrtvý… Co to děláš, vždyť jsi opilý, au, to bolí!“

„Takže ty sis užívala v německý nemocnici, mezi těma fašounama a jen tak za nic? S kolika z nich ses musela kvůli tomu vyválet, co? A ještě mi tady budeš lhát do ksichtu, zrovna mně, kterej tě tolik miloval? A ty jsi ho tak zradila? Mě, kterej tak trpěl za vás všechny!“

Jeho ruce jsou těžké, podobné kamenům, které jí dopadají na prsa, supí a cpe se do ní, jako by ji chtěl rozřezat napůl. A ona jen sténá a naříká, děti začínají křičet, křičí i on a vtlouká se do jejího nepřipraveného těla, jako by z ní chtěl vymlátit všechno, co sám nemá. Až začnou sousedi bouchat na zeď, zařve: „Vy mi taky vyližte prdel, vy pokrytci, co jste tady kryli tuhle fašounskou děvku!“ a pak se znovu obrátí k ní, jeho oči jsou kruté, stejně jako to, co jí dělá.

„Přestaň řvát. Nemáš proč. To byla moje chyba, to já se snažil chovat k tobě jako k milující a věrný manželce, a proto ze mě byl jen kapoun, zdechlej kapoun. A teď, když jsem na to konečně přišel, tak už vím, jak s tebou mám zacházet!“ Supí stále silněji, jeho tělo se zmítá na jejím uboleném těle stále rychleji, řeže a řeže. „Jako s děvkou, jako s obyčejnou děvkou, s těma mi to totiž jde, vidíš, jedna večer, jedna ráno…“ Pak se na ni se sténáním zhroutí, kupka kostí a vyvřelého vzteku, kořalka vyprchává s posledními silami stále ještě unaveného těla.

„Tolik jsem tě miloval a tys mne zradila, to kvůli tobě jsem se chtěl vrátit, i když bych tolikrát raději umřel, a proč? Abych zjistil, že nebylo kvůli komu. To ty za všechno můžeš, a přitom já jen chtěl jít domů… a už nikdy nic podobnýho nevidět…“

Najednou je nehybné ticho, rušené jen těžkým dechem konečně spícího opilce, pomalu ho ze sebe odsune, vstane se sykáním z postele, posouvá se opatrně tmou, utiší děti, umyje si tvář i to ostatní, převlékne roztrhanou košili, kapky krve se rozpouštějí v umyvadle, voda je celá červená, z posledních sil ho dokáže vylít a vysíleně se opřít o zeď za výlevkou. Otočí se do tmy konečně rušené jen chrápáním muže, kterého se bude už asi jenom bát, a pak se položí vedle tělíček znovu uspávaných posledními vzlyky strachu. Nechá ho ležet samotného, co kdyby se zase vzbudil a znovu byla ostuda, slzy jí horce stékají po rozbolavělých tvářích. Člověk si má hodně rozmyslet, co si přeje, nedej bože se mu to splní, slyší slova své matky a do tepající bolesti těla ji opět uspává jako kolovrátek: A on tu napřed, skok a skok, a ona za ním, co jí krok…

Čekal, že se někdo objeví, sedí už druhým dnem v bytě, do jeho pohlcujícího ticha se probudil až k večeru, vyčerpaný, s kocovinou a v zakrvácených peřinách. Útržky vzpomínek se nesouvisle vynořují z černoty noci, ve které se dozvěděl, co měl, od nějakého Vinckova známého, kterého potkal v hospodě. Kam původně zašel jen na jednu skleničku po dni protrmáceném na mokrých chodnících. Jenom tak bloumal městem, pozoroval tváře lidí, rozzlobený na jejich bezstarostnost, na to, jak proplouvají svými životy, vůbec nic neví, ani vědět nechtějí, co se vlastně děje, co se děje za tlustými cihlovými zdmi a ostnatými dráty, kavárny jsou plné a oni se dokonce smějí… Poslouchal toho člověka, který se k němu přihlásil sám, jako k dobrému známému, a pořád objednával další a další, pro hrdinu… Který nic neví… A pak ta žena, která se na něj nalepila, když se celý zmatený, jako by ho praštili palicí po hlavě, opíral o pult a poroučel si další, aby otupil tu bolest, která se mu rozlévala tělem, a vztek, co ji stále silněji nahrazoval. Její namalovaná hladová ústa, s takovými se dříve ani nebavil, ale teď potřeboval, nutně potřeboval zjistit, co se to s ním děje, proč nemůže jako dřív nasytit hlad, co mu užírá útroby a pořád roste dalším neúspěchem. Takový měl vztek, vztek na všechny ženské na světě, jak sténala v tom průjezdu, potěšená jeho silou. Takovou bych do tebe neřekla, ty kanče, to už nemohl poslouchat a uhodil ji přes ta rozmazaná, hnusná, vulgární ústa. Najednou se do něj vlila všechna síla, kterou měl dříve, už se jí to přestávalo líbit a jemu teprve začalo, zacpal jí tu rozeřvanou hubu, aspoň si to příště rozmyslíš, v průjezdu, drž, kurvo, drž… A pak už si nic nepamatuje, probudil se a věděl, že se dělo ještě něco jiného, ruce měl odřené a vlastně i to ostatní, proč je na polštáři a prostěradle krev, kde je Draha a děti…? Když si vzpomněl, hlava ho rozbolela ještě víc, sotva se dovlekl k výlevce a studená voda bodala pichlinkami výčitek. Jaké výčitky, zasloužila si to, nic jiného, určitě je zase u té čarodějnice a stěžuje si na mě. Ale ona se vrátí, jako vždycky, jako potřebná čubka se vrátí a do konce života bude litovat, že se vrátil on…

Ticho prázdného bytu narušil zvonek u dveří a zařízl se do mozku, pomalu prošel zešeřelým bytem, za okny se válela podzimní mlha, jen si stihl učísnout po cestě vlasy a pozapínat košili.

„Můžu, Josefe?“ zeptal se tchán, když už překračoval práh.

„Rád vás vidím, tatínku, ale nemám co vám nabídnout.“

„To nevadí, stejně jsem tě chtěl vytáhnout ven, jedl jsi dneska vůbec něco? Ty teda vypadáš,“ podíval se na jeho zelenou tvář a vaky pod očima. Pak sklouzl k rozestlané posteli a očima raději uhnul zpátky.

„Pojď, oblékni se, potřebuješ na vzduch.“

Kráčejí po chodníku, dva muži v těžkých kabátech, přestože je teprve konec září. „Už je ti dobře? Nebo si dáme raději jedno pivo? Někdy to pomůže se probrat a uklidnit žaludek.“ Mluví zběžně, bez vzteku, vlastně otcovsky se k němu má, ale do očí se mu nedokáže podívat, občas sám od sebe zatne pěst, a klouby má bílé a ostré.

„Třeba sem, co říkáš?“ Hospoda je zaplivaná a zakouřená, ale pivo mají dobré.

„Možná buřt bych si dal,“ konečně promluví a udiveně pozoruje, jak se občas otevřou zadní dveře a svalnatí muži, pokrytí kouřící párou, vycházejí ven a další zase vcházejí…

„Co to tady je?“ zeptá se mlčícího tchána, který do sebe vlil už druhé pivo.

„Uvidíš, však se tam za chvilku půjdeme podívat.“ Říká jako by nic, ale ani teď se mu nepodívá do očí: „No jen jez, potřebuješ to jako sůl, Draha říkala, že jsi jako tyčka, ale bylo to asi ještě horší, co? Ale prý o tom nechceš vůbec mluvit.“

„Nechci,“ vyrazí ze sebe a raději si ukousne velké sousto, které nemá s buřtem nic společného, najednou si vzpomene na ten svůj první, který spolykal a pak vyzvrátil, a lítostivě polkne při vzpomínce na mladíka plného přesvědčení, že drží svůj život v silných dlaních. Kde je a kam zmizel? Tchán ho chvíli zkoumavě pozoruje, nadechne se a tvrdě vyrazí.

„No, můžeš si to pivo vzít s sebou, už jsi dojedl?“

Pokývá hlavou a nechápe, co mu vlastně ten muž chce, přišel mu přece udělat kázání, ten má tak co mluvit, vždyť to byl on, kdo měl ty Němčoury vyhodit, a ne je nechat válet s vlastními dcerami, obyčejný kuplíř to je…

Procházejí chodbičkou, údery a výkřiky jsou stále silnější, pach mužského potu, žíněnek a starých prken zesiluje, aha, boxerská tělocvična. Proč mne sem proboha tahá? Tchán jde mlčky dál, až se zastaví u vyvýšeného ringu, ve kterém poskakuje mladý svalnatý muž, vlastně ještě chlapec s lesklými snědými zády. Pot mu stéká do sepraných trenýrek, buší do soupeře silnými údery a útočí na svalnatých nohou jako vzteklý pes. Gong, muž zvedne ruku v boxerské rukavici, otočí se k nim a usměje se. Pak si všimne Josefa a tvář se mu stáhne šklebem, zdánlivě z legrace začne bušit do vzduchu, pot dostříkne až k jejich nohám a síla úderů rozžhaví vzduch.

„Dostat tímto do břucha by nebylo asi nic moc, co?“ otočí se k němu tchán a konečně mu pohlédne do očí.

„Tak, chlapče, nevím, co sas to dověděl, a nevím, estli mně budeš věřit, že ani já sem nebyl vůbec nadšený z toho, koho si Anča přivédla. A už vůbec nejsu nadšený z toho, co jí tady nechal. Ale takový je teďka svět, na druhú stranu, zrovna ty bys měl byt rád, že sa to tak celé zamotalo. Já sem tú malú viděl, když sa začala dusit, a už to nikdy vidět nechcu. Viděl sem, jak sa udusily moje nejstarší děcka, jak sem byl bezmocný a nemohl sem im už pomoct, a chápal sem Drahu, že udělala, co mohla. Ale netušil sem, že místo toho, abys byl vděčný, tak ju tak zřídíš. Ani bych to do tebe neřekl, si včíl jak chcíplina a dokážu si představit, co máš asi za sebú…“

Mirek jim naznačil, že odchází do sprch, a jeho tělo připomínající svou pružností a vláčností pohybů mladého pantera, s rozehranými svaly na stále zpocených zádech, Josefovi nahrnulo do úst žluč. Já už takhle nikdy vypadat nebudu, napadlo ho.

„No, abych to dokončil. Také sem občas té svojí nejakú střelil, nekdy moc mluví, nekdy zasej málo, bývali sme mladí a u nás to tak občas bývalo, ženské je potřeba občas srovnat do latě. A věř mně, že dodnes mňa to mrzí, protože pak už nikdy nedostaneš všecko, cos dostal dřív. Už to nikdy není takové. Ale nikdy, nikdy nevypadala jako Draha. Tos teda přehnal. A protože vím, že jak padne první facka, už nejdeš daleko pro druhú, nechcu už nikdy svoju dcéru vidět v takovém stavu. Kdybys byl zdravý a zrovna sa z tama nevrátil, tak bych tady s tebú nemluvil a v chodbičce by si na tebe Mirek počíhal. Já už su starý, ale bohudík mám silné syny. Eště jednú sa dovíme, žes na ňu vztáhl ruku, tož Mirek ví, že i když už tady třeba nebudu, dostals toto varování.“

Jako na divadle se právě v tomto okamžiku objevil jeho syn mezi dveřmi umývárny, pára z něj kouřila, oči ještě svítily nedávným bojem, a když se k němu přiblížil, ruka tentokrát bez rukavice prudce vystřelila směrem k Josefovu břichu, aby se těsně před jeho kabátem zastavila a doprovázená opovržlivým smíchem se stáhla zpátky.

„Příště ji nezastavím!“ procedil mezi zuby mladík výhružně a sněhobílé zuby mu divoce zablýskaly ve snědé tváři silných a přesto jemných rysů. Pak si odplivl směrem k němu a na dlouhých hbitých nohách zase odběhl na druhý konec tělocvičny.

„To je všecko, co jsem ti chtěl, ale bude lepší, když se u nás nejakú dobu neukážeš, Draha dojde dom, až bude moct mezi lidi…“

Tchánovi najednou poklesla doteď silná ramena, otočil se k němu zády a vydal se za synem, poskakujícím kolem boxovacího pytle. Určitě místo něj teď vidí mě, napadlo Josefa, až se začal dusit silným pachem, který mu připomenul chvíle v naprosté tmě vykopávaného tunelu, když jim zase došla elektřina. Pach namačkaných, upocených mužských těl a strachu. Dobrá, jak chcete, stejně vám nevěřím, nevěřím ani jí, ještě bude litovat, že jsem se vrátil, ale koneckonců přetvařovat jsem se uměl vždycky. Vy si myslíte, že se vás bojím, i když ten Mirek teď vypadá jako nějaké divoké zvíře, hrouda masa bez mozku, vždycky byl přitroublý a teď mu ještě ty zbytky, co má v hlavě, rozmlátí na kaši. Když za ním práskly dveře tělocvičny a ovanul ho chlad tmavé chodby, nikdo neviděl úšklebek vlka, který se znovu vydal na lov.

Rodiče

Hlava mu klimbá, uspávaná tlukotem kolejnic. Ještě že jich na hranicích tolik vystoupilo, i když teď už to ani nejsou hranice, bál jsem se, že budu stát až do Drážďan, venku se sype sníh a šedá obloha zavírá oči. To se budou kluci divit, až se tam objevím a přivezu jim aspoň něco, čeho určitě nikdy nemají dost, lahve jsou dobře zabalené, snad se nerozbijí, musím dávat na ten kufr pozor… Jak se ale tvářila, když ho balila, najednou jsem se na ni podíval a uviděl stařenku, sehnutou a bez chuti do života, taková to bývala krasavice plná síly, všichni mi ji záviděli, a i když jsem věděl, že jsem nebyl první, věděl jsem, že budu poslední. Ani neměla čas s někým jiným, jak byla pořád těhotná nebo chovala dítě, pokaždé se na mě podívala vyčítavě, když zjistila, že se zase čeká… Asi tušila, proč z toho já mám radost, asi i proto se na mne stále častěji dívala a přitom mě neviděla. A mně to postupně přestávalo vadit. Jenže teď už je z ní věchýtek, šlupka kolem kostí, které na ní zbyly, ale já jsem přece pořád ještě mladý, příliš mladý… Kluci psali, kolik je tam ženských, hladových a chtivých, všechny muže jim odvedli, spí samy a na každého chlapa se dívají jako feny, na které to právě přišlo… Šel bych vůbec s takovou? No, kdyby byla pěkně při těle, pěkně stavěná, nechal bych si říct, i když prý je to zakázané, naše kluky hlídají jako ostříž a stejně neuhlídají, copak se taková věc dá uhlídat, když lidé ani na nic jiného nemyslí, nejdřív na jídlo a pak na tohle… To jsem zvědavý, co kluci, Vavřín i Vincek i Lojzík, ten si tam prý našel nějakou od nás, ale byla hodně nemocná, málem umřela, na fotce nevypadala nic moc, ale prý je hodná a nevidí jiného, jenom Lojzíka. Však je taky celý po mně, vypadá jako nějaký filmový herec z těch amerických filmů, co dávali před válkou, teď jsou určitě pohublí a sedření, ale to se po válce spraví… Nebude to dlouho trvat, stačí se na ty Němčoury podívat, jak začínají vypadat vyděšeně, ještě víc řvou, aby zakryli, že ví, moc dobře ví, jak se kolem nich všichni stahují a nakonec jim dají všem pořádně na frak… Francie je prý už skoro osvobozená, Američani už jsou na hranicích s Německem, to je jen dobře, že se všichni spojili a všechny je vypráskají odevšad, kde nemají co dělat. Za ten strach a bídu si nic jiného nezaslouží, teď už taky mají hlad a bojí se bomb, jenže nebýt jich, žádné by nepadaly, jen ať si to taky pěkně užijou.

Vida, už jsme tady a skoro přesně na čas, žádný nálet nebyl, prý už i vlaky dostávají zásahy, to jsem měl teda štěstí. Ale to je teda město, už se těším, až si ho projdu, prý se tomu říká perla na Labi, je na co se podívat… Akorát se musím poptat, kde najdu ty svoje kluky, určitě budou zrovna v továrně. Jak já už se na ně těším, jak hrozně mi chybělo něco mužského v domě, vždyť už se to nedalo s těma ženskýma vydržet, Ančin malý prořve noci, nemůže za to, jaké má rodiče, ale pokaždé, když jsem ho viděl, vzpomněl jsem si. Holka jenom vzdychá, čeká na další psaní od jeho rodičů, chválabohu napsali, když se jim narodil vnuk, jak prý jsou rádi a že za nimi má s malým přijet, když už o syna přišli, tak alespoň vnuk jim zůstal. Asi jsou to slušní lidé, jenže kdo ví, jak to s nima dopadne, na Hamburk prý taky pořád padají bomby, je to důležitý přístav, to snad Drážďany nechají na pokoji…

Hele, Vincek, čeká na nástupišti, jaký je z něho dospělý chlap, jenom oči mu svítí, vypadá jako jeho děda, akorát není tak tmavý, jak starý ke konci býval a úplně stejně se na mne díval jako ta moje. Jenom se dívají a mlčí a člověk by se nejraději někam schoval. Když mlčí, tak křičí, kolikrát mne napadlo… Když jsem odjížděl, taky se tak dívala, dokonce mě objala a uronila slzu, že prý nejezdi, nejezdi, už se taky nemusíš vrátit, je válka, stát se může všechno… Jenže já už to nemohl vydržet, připadal jsem si jako v hrobě, a teď jsem tady a konečně si připadám, že zase žiju, pánečku, to je lidí a tady je… kluk můj zlatá…

Sedí ve světnici plné mužů, jedno lůžko je volné, toho chybějícího prý zavalila nějaká zeď, tak je teď v nemocnici a nevypadá to s ním dobře, v továrně je cítit, že už brzy nebude pro koho a co vyrábět, říkají kluci. Sice tady není k hnutí, ale proti tomu, kde bydleli dřív, v nějakých dřevěných barácích hned u továrny, jenže tu zničila bomba, je to prý jako ráj, aspoň mají občas teplou vodu a domácí je milá. Ty bomby prý padají furt, jim už to ani nepřijde, je to prý jak ruská ruleta, ale mají štěstí, tak jim snad vydrží, snad nám všem vydrží…

Dali kolovat slivovici, kterou ukrýval na konec války, ale pak si řekl, že vzpomínka z domova zahřeje hlavně tady, smějí se a vykládají jako dřív. Tetelí se radostí ze znovu objeveného mužského světa, u nás se ani nedalo zajít do hospody, každý tam raději mlčí a toho ženského skuhrání a pláče už bylo dost, pořád něco rozebírají a jeho berou málem jako vetřelce… Ani si tady nepřipadá jako otec takových dospělých chlapů, ale jako jeden z nich, jako o něco starší kamarád… A ta jejich bytná vůbec nevypadá špatně, kulatá na těch správných místech a dala by si říct? Smějí se jeho otázkám: „Tati, ty nedáš pokoj nikdy, co? Pro nás už je stará, to je tady mnohem víc mladších,“ pomrkávají na něho a teplo nemytých mužských těl mu rozehřívá tvář.

„Co tady budeš dělat, když budeme v továrně?“ vyptávají se.

„Ale co, vypomůžu, kde se dá, posháním, co se dá, ať si trochu ulevíte, když tady konečně máte tátu,“ hlaholí rozjařeně, protože je rád, že se nenechal umluvit a vyrazil sem, cítí se znovu mladý, užitečný a hlavně vytržený z kolotoče dní, které až příliš připomínaly stáří.

Rukama nohama se s ní domlouvá, že by klukům uvařil něco po našem, ať si dají, až se vrátí z noční, a ona je samozřejmě také zvána, usmívá se na něj, občas se nenápadně otře v příliš úzké kuchyni, a jak se nakrucuje, to je teda zadek… Když ho konečně poplácá, podívá se na něj překvapeně, pak se usměje zamženýma očima, beze slov ho zatáhne do svého pokoje, strhá z něho oblečení a dychtivě šeptá, dělej, dělej, ukaž mi to… To jsou teda kozy, zaraduje se, když jí mohutné poprsí vyklouzne z narychlo rozepnuté podprsenky, přesně to jsem chtěl, ještě že jsem se sem vydal, má ta válka občas i výhody… To je teda ženská, ony ty Němky vypadají studeně, a jak se dokážou rozpálit, jako v bavlnce se tady budu mít, je žhavá jako kamna, hladová válečná vdova, to je vidět, že si mě bude považovat, jako za mlada, jako za mlada…

Kvílení sirén je probudí z příjemně unaveného spánku, žena vyděšeně křičí a rychle se obléká.

„No, já ti holka moc nerozumím, ale chvilka vyrušení a pak můžeme pokračovat, kluci se vrátí až ráno, co říkáš…,“ uklidňuje ji zase hladovýma rukama, ona se přece jenom směje, a i když kroutí hlavou a ukazuje dolů, do sklepa, přitiskne se k němu a vášnivě ho líbá.

„Že bychom se na ty sirény vykašlali, koneckonců houkají pořád, ne? Tak ne, tak jindy, poběžme.“ Namačkaní jsou v tom sklepě jako v kurníku, a bojí se, všichni se tak bojí, jenže co má přijít, to přijde, cítí se podivně klidný a jistý tím, že když konečně začal zase žít, přece hned neumře. Ona sedí vedle něho, ještě rozpálená teplem peřiny, pánečku, to bylo něco, ani netušil, že má ještě tolik síly a hlavně chuti, a ta doma už chce jenom do hrobu… Tiskne se k němu, trochu vyděšená, trochu znovu hladová, hladí ho v té tmě a ruka jí zajíždí stále níž, slyší, jak se jí zase zrychlil dech a tentokrát ne strachy. To by moje nikdy neudělala, ony se ty Němky vážně nezdají… Světlo najednou zhasne, tmu prořízne vyděšený křik desítek neviditelných hrdel, když domem nad jejich hlavami otřásla ohromná rána. Tlačí se jeden přes druhého, řvou a hulákají, na hlavu jim padá prach z rozbitých cihel, jen ať nás to tady nezasype, to by byla škaredá smrt, kvůli tomu sem přece nepřijel… Sám sebe udivuje tím, že se na rozdíl od ostatních nebojí, a rychle se rozhodne. Vytáhne ji nesmlouvavě za ruku, odhodí peřinu, kterou ona nechce pustit, a proderou se tím zmatkem kolem jako úhoři. Nebudu tady pobíhat jako vyděšená krysa v kleci, no pojď, děvče, pojď! Když probíhají chodbou ven ke dveřím domu rychleji než ostatní, cítí, že musí hodně spěchat, ven do červeného světla, protože za zády se jim ozývá rachot pomalu se bortících zdí, konečně vzduch… Ulice je plná vyděšených lidí, zbyla z ní půlka, zbité stěny domů trčí černě jako rozeklané zuby proti rozžhavenému nebi, křik, úpění a volání o pomoc stoupají k obloze řvoucí motory letadel. Není už ani noc, jen rozpálené rudé peklo, a za jejich zády se dům poskládal jako domeček z karet, hrob s ještě živými pod ním. Na chvíli se zastaví a otočí se jako jedni z mála, kterým se podařilo tomu hrobu utéct. Žena se k němu vyděšeně tiskne a třese se jako osika, a pak se dají zase do běhu. Utíkají, ani neví kam a z červeného dýmu se najednou vynoří řvoucí slon, příšera z nočních můr obalená prachem drtí bezhlavě všechno kolem sebe a za ním se objevují další hlavy s vlajícími plachtami uší…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dcery.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.