ARGO

TRITON

Sergej Lukjaněnko

Tance na sněhu

Танцы на снегы

Copyright © 1999, 2001 by Sergey Lukianenko

Translation © Pavel Weigel a Eva Bůžková, 2015

Cover © Cuteimage | Dreamstime.com

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2015

© Argo, 2015

ISBN 978-80-7387-932-7 (Triton)

ISBN 978-80-257-1606-9 (Argo)

Stanislav Juhaňák – TRITON, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Nakladatelství Argo, Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz

Prolog

Toho dne mí rodiče využili své ústavou zaručené právo na smrt.

Nic jsem netušil. Chápu, že je těžké tomu uvěřit, ale neměl jsem vůbec ponětí, že mí rodiče to vzdali. Otce propustili z práce víc než před rokem, jeho podpora končila, matka ale pokračovala v práci ve Třech státních kopích. Netušil jsem, že Třetí státní jsou už dlouho na hranici bankrotu a místo mzdy dávají rýži, kterou jsem nenáviděl, a platí účty za byt, o které jsem se nikdy nezajímal. Tak ale žili i jiní lidé a ve škole bylo těžké najít děti, jejichž matky i otcové měli práci.

Přišel jsem ze školy. Hodil jsem tašku na postel a tiše jsem nahlédl do obýváku, odkud ke mně doléhala hudba.

Nejdříve mě napadlo, že otec našel práci. Matka i otec seděli u stolu prostřeného bílým ubrusem, na kterém ve starém křišťálovém svícnu, používaném jen o narozeninách a o Vánocích, plály svíčky. Na talířcích byly zbytky jídla, opravdových brambor, opravdového masa, a nikdy neuvěřím, že by otec nesnědl dva plné talíře předtím, než by se pustil do třetího. Stála tam poloprázdná láhev vodky, opravdové vodky, a skoro prázdná láhev vína.

„Tikki!“ řekl otec. „Rychle ke stolu!“

Jmenuji se Tikkirej. Je to jméno velice zvučné, ale čertovsky dlouhé a nešikovné. Máma mi někdy říká Tiki a otec Tikki, i když podle mě mohli před třinácti léty vymyslet jiné jméno. Ovšem s jiným jménem bych byl jiný kluk.

Usedl jsem a na nic se neptal. Otec nemá rád vyptávání, líbí se mu, když vypráví novinky sám, i kdyby to mělo být jen sdělení, že mi koupili novou košili. Matka mi mlčky naložila kopec masa s bramborami a vedle talíře postavila láhev mého oblíbeného kečupu. Snědl jsem plný talíř a byl jsem spokojený, načež mě otec vyvedl z omylu.

Žádnou práci nenašel.

Pro lidi bez neuroportů teď žádná práce není.

Je třeba vložit port, ale to je u dospělých hodně riskantní a drahá operace. A matce neplatí mzdu, což znamená, že nemáme peníze na živobytí. Přitom moc dobře vím, že na naší planetě se dá žít jen pod kopulemi.

Takže nás vystěhují z bytu a pošlou do venkovního sídliště, kde lidé žijí rok nebo dva, když mají štěstí. Proto se s matkou rozhodli využít svého ústavou zaručeného práva.

Seděl jsem jako zkamenělý. Nedokázal jsem mluvit. Zíral jsem na své rodiče a šťouchal vidličkou do zbytku brambor, které jsem právě rozmíchal s kečupem na hnědou kaši. Rád všechno zalévám kečupem, přestože mě za to hubují.

Dnes mě nehuboval nikdo.

Asi jsem měl říci, že bude lepší, když se společně odebereme na sídliště a po návratu z dolů půjdeme na dezaktivaci a budeme žít tak dlouho, dokud nevyděláme dost peněz, abychom si znovu koupili svůj podíl života pod kopulí. Ale nedařilo se mi to vyslovit. Vzpomínal jsem na exkurzi v dolech, na které jsem jednou byl. Vzpomínal jsem na lidi se šedou pletí plnou vředů, kteří seděli ve starých buldozerech a bagrech. Vybavilo se mi, jak se jeden bagr otočil, vyjel z lomu proti školnímu autobusu a mával přitom lžící. Z jeho kabiny se na nás usmíval bagrista s „krokodýlí čelistí“, kterou mají všichni ozáření. Samozřejmě nás chtěl jen postrašit, ale holky ječely a báli se i kluci.

Ale neřekl jsem nic. Vůbec nic. Matka se začala smát, líbala mě do vlasů a vážně mi vysvětlovala, že teď můj poukaz na živobytí bude prodloužen na sedm let, stačím vyrůst a získat zaměstnání. Mám dobrý neuroport, tenkrát oba dost vydělávali a nešetřili na něm, takže nebudu mít problém najít si práci. Hlavně se nesmím dostat do špatné společnosti, nesmím užívat drogy, mám být uctivý k učitelům a sousedům, včas si prát a starat se o čisté oblečení, podávat žádosti o městské potravinové lístky.

Rozplakala se až tehdy, kdy otec postřehl mé váhání a řekl, že už se nedá nic změnit. Požádali o smrt, vypili speciální preparát, takže jim vydali „peníze na odchodnou“. I kdyby si to rozmysleli, stejně umřou. Ale mně pak neprodlouží poukaz na živobytí.

Už jsem nechtěl jíst. Vůbec. I když tu byla ještě zmrzlina, dort a bonbony. Matka mi pošeptala, že z „peněz na odchodnou“ mi zaplatili oslavu narozenin na sedm let dopředu. Pověřený pracovník sociální služby bude zjišťovat, jaký potřebuji dárek, koupí ho a v den narozenin přinese, také zajistí slavnostní večeři. Naše planeta je sice chudá a drsná, ale sociální služby u nás nejsou o nic horší než na Zemi nebo na Avalonu.

Zmrzlinu jsem nakonec snědl. Matka se dívala tak prosebně a lítostivě, že jsem se skoro dusil, když jsem polykal studenou sladkost vonící jahodami a jablky. Potom jsme se jako obvykle pomodlili a šli spát.

Do Domu loučení rodiče museli jít brzy ráno. Když se zdrží do poledne, stejně umřou, ale bude je to bolet. Byl jsem vzhůru do tří v noci, ležel jsem a sledoval hodiny. Hodiny v podobě robota transformera, který přísně blýskal očima, mával rukama, přešlapoval a občas proháněl pokojem jemnou špičku „laserového meče“. Matka pořád reptala, že s takovou blbostí v pokoji se nedá spát, ale robota vypnout nechtěla. Zapamatovala si, jakou jsem měl radost, když mi toho robota k mým osmým narozeninám dali.

Jakmile mi došlo, že myslím na rodiče v minulém čase, jako kdyby už byli mrtví, vyskočil jsem, otevřel dveře a vtrhl k nim do ložnice. Nejsem dítě. Všechno chápu. Vím, co dělají rodiče v noci.

Ale už jsem nedokázal být sám.

Skočil jsem do postele mezi matku a otce. Přitiskl jsem se k matčiným zádům a rozplakal se.

Neříkali nic. Matka ani otec. Prostě mě objali a začali hladit. Tehdy jsem pochopil, že jsou živí. Ale jen do rána. Rozhodl jsem se, že dnes spát nebudu, přesto jsem usnul.

Ráno mě matka vypravila do školy. Řekla, že tam jít musím. Vyprovázet je není třeba. Dlouhé vyprovázení přináší zbytečné slzy.

Otec řekl, když jsme vycházeli ze dveří:

„Tikki…“

Zmlkl, protože toho chtěl říci mnoho a bylo málo času. Čekal jsem.

„Tikki, pochopíš, že to bylo správné.“

„Ne, tati,“ řekl jsem.

Měl jsem říci „ano“, ale nemohl jsem. Otec se usmál, ale trochu lítostivě, vzal matku za ruku a vyšli.

Samozřejmě jsem je vyprovázel. Zpovzdálí, aby mě neviděli. Matka se často ohlížela a pochopil jsem, že mě vnímá. Ale neukazoval jsem se, protože jsem slíbil, že je vyprovázet nebudu.

Když vstoupili do Domu loučení, chvíli jsem stál a kopal do zdi městského úřadu. Ne na protest, ale proto, že městský úřad stojí naproti, přes třídu Prvních příchozích.

Potom jsem se otočil a šel do školy. Protože jsem to slíbil.

První část

Nepravý rytíř

První kapitola

Podzim je velice hezký.

Ležel jsem na hladké kamenné desce, která se nějakou náhodou nedostala na stavbu, ale ocitla se na břehu řeky, a zíral jsem do nebe. Nad kopulí zuřila bouře. Slunce bylo malé a rudé, protože přes něj právě přecházela stěna písku. Osídlencům je teď hodně těžko. Zvýšila se u nich úroveň radiace a písek proniká do každé škvíry, protože je jemný jako prach. Disperzní.

„Tiki-Tiki!“

Ohlédl jsem se, přestože jsem věděl, kdo volá. Tiki-Tiki mi říká pouze Dajka. Od první třídy. Nejdříve to bylo škádlení, ale teď už bych řekl, že ne.

„Na co se díváš?“

„Na loď,“ zalhal jsem. Loď na nebi opravdu byla. Patrně loď s rudou z druhého kosmoportu. Drala se bouří na plazmových motorech a za ní zůstávala oranžová vlečka z protuberancí sekundárních výbojů. Nic hezkého. Samotná bouře je mnohem zajímavější.

„Hezká loď,“ řekla Dajka. Lehla se vedle mě, takže jsem musel uhnout. Měla nové plavky, jednodílné, jaké mívají dospělí. „Chtěla bych být pilotem.“

„Aha,“ řekl jsem. „Byla bys zmrzlým kouskem ledu.“

Dajka chvíli mlčela a pak řekla:

„Jaký je v tom rozdíl? Ani z tebe pilot nebude.“

„Když budu chtít, tak bude,“ odpověděl jsem. Dajka mi vadila, příliš se vrtěla a nechápala, že teď nikoho nepotřebuju. Vůbec nikoho.

„Víš, kolik výuka na pilota stojí?“

„Hodně.“

„Nikdy tolik nevyděláš.“

„Když budu mít štěstí, vydělám,“ nevydržel jsem. „Zato ty se pilotem určitě stát nemůžeš. Nemáš chromozomy ypsilon. Tebe můžou vozit v hyperu jako náklad. Zmrazenou, se střípky ledu na očích.“

Dajka vyskočila a mlčky vyrazila pryč. Zbytečně ji dráždím. O vesmíru sní víc než kluci. Ale opravdu nemá chromozomy ypsilon, což znamená, že při přechodu kosmické lodě do hyperprostoru zemře. Pokud ovšem nebude ležet zmrzlá se střípky ledu na očích.

Proč jsem se zmínil o střípcích ledu? Tam přece žádné nejsou, učili nás to… Odstraní vodu z těla či přesněji ji smísí s glycerinem a nějakým polymerem.

„Dajko!“ zavolal jsem a zvedl se na lokty. „Dajko!“

Neotočila se.

Tak jsem si znovu lehl na kamennou desku a díval se na mizející stopu lodě. Hyperprostorový kanál, kterým kosmické lodě létají, je blízko. Za hodinu do něho loď vstoupí a poveze rudu na průmyslovou planetu. Potom možná i k jiným zajímavým světům. Nikdy samozřejmě nevydělám tolik, abych se mohl stát pilotem.

Jestli poletím do vesmíru, tak jen jako součást kompu. Jako „mozek v láhvi“, jak se to opovržlivě nazývá.

Přesto i tak létají. A někdy vydělají dost, aby se mohli stát opravdovými piloty. Otočil jsem se a hodil kamínek na záda Glebovi, který se opaloval nedaleko. To on mě odvlekl k říčce, protože podzimní opalování pokládá za nejzdravější a nejsprávnější. Gleb zvedl hlavu z ručníku a tázavě se na mě podíval. Můj rozhovor s Dajkou buď neslyšel, nebo ho nepokládal za důležitý.

Vysvětlil jsem mu, co hodlám udělat.

Gleb řekl, že jsem kretén. Že připojení ke kompu v režimu „výpočetního modulu“ spaluje neurony, ničí vůli a ohlupuje. To už je lepší jít do Domu loučení. To je alespoň trochu prospěšné státu.

Tady se zarazil, protože si vzpomněl na mé rodiče. Ale mě se to nedotklo. Jen jsem odpověděl, že mnozí velcí piloti začínali tím, že létali na lodích jako „moduly“. Jen je třeba včas odejít, to stačí. A když už riskovat, tak v našem věku, dokud je mozek plastický a ještě se vyvíjí. Tím se všechno srovná.

Gleb zopakoval, že jsem kretén. A znovu se natáhl pod mdlým oranžovým sluncem. Tak jsem zmlkl a zíral do nebe. U nás je také oranžové, i v sezoně ticha. Na Zemi a Avalonu je modré. Bývá i zelené, tmavomodré a žluté. A mraky nemusí být z písku, můžou být i z vodní páry. Jenže když zůstanu na Kariéře, neuvidím je.

Najednou jsem pochopil, že vše je prosté. Zkrátka nemám jiné řešení. Tady žít nemůžu, nechci a nebudu.

Sociálním pracovníkem naší čtvrti je žena. Možná právě proto se na mě zaměřila, když jsem jí vyložil, že se chci nechat najmout na loď jako výpočetní modul. Prohlížela si mě dlouho, snad čekala, že zrudnu, odvrátím zrak a doklady ze stolu seberu. Ale já jsem seděl a čekal, takže musela složku otevřít.

Doklady byly v pořádku. Poplatek státu za právo pracovat ve vesmíru jsem mohl zaplatit svým poukazem na zajištění živobytí a bytem, který rodiče přepsali na mě. Tři místnosti po osmi čtverečních metrech, kuchyně a sanitární blok, mí rodiče kdysi opravdu dost vydělávali. Povinné minimální vzdělání jsem získal. Sousedé v domě mi napsali velmi dobrá doporučení: zřejmě čekali, že se o můj byt podělí.

„Tikkireji,“ řekla tiše úřednice. „Pracovat jako výpočetní modul je sebevražda. Chápeš to?“

„Ano.“ Předem jsem se rozhodl, že se nebudu hádat a ani nic vysvětlovat.

„Budeš ležet v kómatu a tvým mozkem budou protékat informace!“ Zvedla oči ke stropu, jako kdyby jí samé do neuroportu kabel s proudem informací zavedli. „Budeš růst a stárnout, probouzet se na několik dní v měsíci. Tvé tělo zestárne. Chápeš? To znamená, že se nedožiješ sta let jako ostatní lidé, ale dvacetkrát méně. Umíš si to představit, Tikkireji? Budeš žít jen pět let!“

„Budu pracovat pět nebo deset let, potom odejdu a stanu se pilotem,“ řekl jsem.

„Neodejdeš!“ úřednice rozčileně uhodila složkou o stůl. „Už se ti nebude chtít! Tvůj mozek se odnaučí něco chtít!“

„Uvidíme!“ odpověděl jsem.

„Nic nepodepíšu, Tikkireji,“ prohlásila úřednice. „Vezmi si své doklady a jdi do školy. Tví rodiče se o tebe tak postarali, a ty…“

„Nemáte právo nepodepsat,“ namítl jsem. „Sama to dobře víte. Když odejdu bez podpisu, půjdu na městskou sociální službu a budu si na vás stěžovat. Za neodůvodněné odmítnutí rozhodnutí vám pro začátek odeberou poukaz na živobytí na půl roku nebo na rok. Nesmíte porušovat zákon!“

Na jejích tvářích se objevily rudé skvrny. Byla přesvědčena, že ví, co je pro mě nejlepší.

„Připravil ses?“ zajímala se.

„Samozřejmě. Vždycky se připravuji.“

Úřednice znovu otevřela složku a začala podepisovat papíry. Škrt, škrt, škrt…

„Do osmé pracovny, tam ti dají razítko a udělají kopii,“ řekla suše a papíry mi vrátila.

„Děkuji,“ poděkoval jsem.

„Přeji ti pět šťastných let, mozku v láhvi…,“ pronesla jedovatě.

Neurazil jsem se. Možná také kdysi stejně jako Dajka snila o létání ve vesmíru.

Na naši planetu zajímavé kosmické lodě pochopitelně nelétají. Co by u nás ostatně bohatí turisté nebo vojáci dělali? Jednou za půl roku se tu zastaví pasažérský koráb cestou na Zemi, ale ten má posádku nepochybně kompletní. Zato nákladní lodě létají každý den. A na každé z nich, i na té nejmenší, musí být kromě základní posádky deset až dvanáct výpočetních modulů.

Vzal jsem tedy zbytek peněz, které dali mým rodičům, své peníze a rovněž sbírku antikvárních mincí po dědečkovi, který málo utrácel, ale na mincích nešetřil. A vydal jsem se na kosmoport.

Nejprve jsem jel podzemkou z obytné kopule do technické a odtud autobusem otevřeným prostranstvím. Nikdo si mě nevšímal, možná si mysleli, že jedu za rodiči, kteří tam někde pracují.

U nás na Kariéře nemáme kosmickou flotilu ani agenturu pro najímání posádek. Když kapitáni potřebují počítačové moduly, jdou prostě do zdejšího baru a vyčkávají u sklenice piva. Slyšel jsem to od dospělých, vídal ve zprávách a teď jsem se chtěl pokusit o štěstí sám.

Bar nevypadal tak hezky, jak ukazovali v televizi. Vlastně ano. Byla tam zeď s podpisy významných pilotů a kousek obšívky válečné lodě Říše, i stojan s nápoji jiných planet, které stály nesmyslné peníze. Bar byl hodně malý a bylo tu asi deset lidí. Myslel jsem si, že bar bude velký, rozhodně ne menší než školní tělocvična.

Pološerem, kterým proplouvala nádherná holografická oblaka, jsem prošel k barovému pultu. Mrkl jsem na ceny a strnul. Sklenka limonády byla dražší než dvoulitrová láhev v obchodě. Ale jít jsem neměl kam. Vytáhl jsem největší bankovku z těch, které jsem měl, koupil si sklenici zázvorového piva, dostal nazpět a usedl jsem na vysokou otáčivou židli.

Barman, mladík s naslouchátkem v uchu, na mě zvědavě pohlédl. Pak přesunul pohled na kávovar, který zapískal, a objevil se šálek omamně vonící kávy.

„Promiňte, jsou tu kapitáni lodí?“ zeptal jsem se.

„Aha,“ řekl barman. „Že mě to hned nenapadlo. Ne, hochu. Jsou tu teď dvě lodě s rudou a jednu už odpočítávají k odletu.“

„Poletí brzy?“ zeptal jsem se vážně a upil piva. Dobré.

„Za pár minut, uslyšíš ji. Jestli chceš, ukážu ti ji.“

„Copak jsem nikdy neviděl start? A kde najdu druhého kapitána?“

„Chceš se dát najmout jako výpočetní modul?“

Nepoužil výraz „mozek v láhvi“, a tím se mi zalíbil.

„Jak jste to poznal?“

Barman se usmál.

„Co asi může dělat výrostek v tomhle baru? Pít zázvorové pivo, které je dražší než oběd v městské kavárně? Ty nepotřebuješ kapitána, kamaráde. Ti najímají opravdové kosmonauty, moduly najímá bocman.“

„Výpočetní moduly jsou také členy posádky.“

„Ano, asi jako můj kávovar. Chceš kávu? Zvu tě.“

Chuť na kávu jsem měl, ale zavrtěl jsem hlavou. Mladík na mě pohlédl a pokrčil rameny.

„Na mozek ti sahat nebudu, ještě ho budeš potřebovat. Jaký máš neuroport?“

„Kreativ – gigabit.“

Překvapilo ho to.

„To není špatné. A doklady máš? Podepsali rodiče souhlas?“

„Rodiče využili ústavní právo. Před týdnem.“

„Jasný.“ Odložil šálek. „Tam v rohu, pod tím kusem železa.“

Neprojevil úctu k proslulému úlomku říšského křižníku.

„Co?“ zeptal jsem se.

„Muž popíjející vodku je bocman druhé nákladní lodě. Pozvi ho na skleničku, sluší se to. A nabídni mu své služby.“

Pohlédl jsem na ceník, ale barman ho zakryl rukou.

„Kávu jsi odmítl, tak co? Prostě na mě mávni a já donesu.“

„Děkuju,“ zabreptal jsem. Ceny lihovin jsem si přečíst stačil, kdybych musel platit, stěží bych měl na zpáteční cestu.

„Za to se neděkuje. Jestli trváš na svém, jdi.“

„Děkuju,“ zatvrzele jsem poděkoval znovu.

Do baru jako by něco měkce uhodilo. Zatemněnými okny se prodrala rudá záře. Bocman za rohovým stolkem zvedl sklenku, jako kdyby si přiťukával s někým neviditelným, a vypil ji na ex.

„Přetížený, vyrazil na cestovních,“ odhadl barman. „Tak se rozhodni, hochu.“

Seskočil jsem ze židle a šel k bocmanovi. Nebál jsem se, vždyť jsem byl rozhodnutý jezdit sem každý den, ale není běžné, aby hodný barman pomáhal. Nechtěl jsem propást takovou příležitost.

Bocman zvedl hlavu a pozorně si mě prohlédl. Před ním stála skoro prázdná láhev, otec by nikdy tolik nevypil. Nevypadal na kosmonauta. Bylo mu asi čtyřicet, na jeho vzhledu nebylo nic zvláštního. Ani jizvy, ani kosmické opálení, ani umělé orgány.

„Dobrý večer,“ řekl jsem. „Smím vás pozvat?“

Bocman chvíli mlčel, pak pokrčil rameny.

„Pozvi.“

Mávl jsem na barmana, který přikývl naprosto vážným, neproniknutelným pohledem. Postavil dvě skleničky na kyberpodnos a poslal ho přes celý sál. Maličký gravitátor podnosu oranžově zamrkal, zřejmě začal fungovat. V pořádku doletěl na stůl, dokonce uhnul před rukou nějakého muže, který se ke skleničce se smíchem natáhl.

Sundal jsem obě skleničky a pochopil, že budu muset také pít. Dosud jsem okusil jen chmelové pivo a šampaňské. Ale tak dávno, že chuť šampaňského si nepamatuju. Pivo mi nechutnalo.

„Při startu to byla rána, nezdá se ti?“ promluvil najednou bocman.

Vzpomněl jsem si, co říkal barman, a odpověděl jsem:

„Vyrazil na cestovních, přetížený.“

„Nejsi hloupý, hochu,“ spokojeně poznamenal bocman. „Tak na úspěšný hyper.“

Vypil ji na ex. Nehnul přitom ani brvou. Vzpomněl jsem si, jak pil vodku otec, zadržel jsem dech a naráz ji do sebe kopnul.

A hned zapil zázvorovým pivem. Nebylo to špatné. V nose mě zaštípalo a v krku zahřálo. Jinak normálka.

„Aha,“ řekl bocman. „Dobře, teď mluv, co potřebuješ.“

„Chci nabídnout své služby jako výpočetní modul,“ vychrlil jsem.

„Jaký máš port?“

„Kreativ – gigabit.“

„Testovali tě na proudový režim?“

„Osmdesát čtyři a půl.“

Bocman si pročísl vousy. Nalil si vodku a potom se na mě zadíval. Přikývl jsem, a tak mi nalil půl skleničky.

„Povolení máš?“

„Ano.“ Sáhl jsem do kapsy, ale kosmonaut zavrtěl hlavou.

„Teď ne. Že máš všechno připraveno, srovnáno, všechna povolení, věřím. Ale proč?“

„Nechci tady žít,“ odpověděl jsem poctivě.

„Kdybys řekl, že nemůžeš žít bez vesmíru, přetáhl bych tě řemenem,“ prohlásil nepochopitelně bocman. „Žít tady bych také nechtěl. Víš vůbec, co je to výpočetní modul?“

„Připojení mozku v režimu proudového zpracování údajů, které umožňuje navigaci v hyperprostoru,“ odpověděl jsem. „Protože rychlost elektronických výpočetních systémů je přímo úměrná rychlosti lodi při překračování konstanty C, jedinou metodou navigace v hyperkanálu je využití možností lidského mozku.“

„Myslet se při tom nemůže,“ vysvětlil bocman. „Dokonce si nebudeš nic pamatovat. Zastrčí do tebe port, a už nic nevíš. Potom ožiješ, ale až po přistání. Trochu bolí hlava, připadá ti, že uplynula minuta, jenom ti vyrostou vousy. Tak co? Co je na tom hezkého?“

„Nechci tu žít,“ opakoval jsem zatvrzele. Když už se bocmanovi tento důvod jednou zalíbil…

„Mzda výpočetních modulů je progresivní, za pět let reálného času můžeš dát dohromady částku, která postačí na vstup do kosmoškoly,“ pokračoval bocman. „Tím spíš, že vyhovuješ věkem. Ale je tu potíž, práce v proudovém režimu narušuje motivaci a cílevědomost. Nebude se ti chtít nikam odejít. Chápeš?“

„Budu chtít.“

„Jen dvě procenta osob, pracujících jako výpočetní moduly, odcházejí po standardní pětileté smlouvě. Kolem jednoho procenta ukončí smlouvu předčasně. Všichni ostatní pracují až do… až do smrti.“

„Risknu to.“

„Jsi riskér.“ Bocman zvedl skleničku a napil se. Zamyslel jsem se a následoval jeho příklad. Podruhé to bylo horší, rozkašlal jsem se a bocman mě uhodil do zad.

„Vezměte mě, prosím,“ požádal jsem, když jsem popadl dech. „Stejně se nechám najmout. Když ne u vás, tak u někoho jiného.“

Bocman vstal. V láhvi ještě trochu zůstalo, ale nevěnoval tomu pozornost. Kosmonauti jsou hrozně bohatí.

„Tak jdeme.“

Když jsme vycházeli, kývl jsem na barmana. Ten se usmál a rozpřáhl ruce. Moc mi to neschvaloval, ale uznával mé právo na rozhodnutí. Velice dobrý člověk, určitě proto, že pracuje v kosmoportu.

Hezkým hotelovým vestibulem jsme prošli k výtahům. Bocman ukázal ochránci svůj galaktický pas, ten neřekl ani slovo. Vedle výtahů byl ještě jeden maličký bar, ani neoddělený stěnou. Sedělo tam pět dívek, všechny hezké a různé: Asijka, černoška, bělošky. Pomaloučku popíjely kávu. Asijka na nás pohlédla, něco řekla kamarádkám, které se zasmály.

„Tak dost, neotravuj,“ zavrčel bocman a zrudl.

Dívky se zasmály ještě hlasitěji. Zíral jsem na ně, zatímco jsme stoupali skleněnou šachtou výtahu do horních pater.

„Nejdříve uvidíme, co řekne lékař,“ prohlásil bocman. „Vaší medicíně nevěřím.“

„Uhm,“ souhlasil jsem. „Naše medicína je dobrá, ale zaostalá.“

Za bocmanem jsem vstoupil do jedněch dveří. Byl to hotelový pokoj, moc hezký, na videostěně promítali nějaký historický film. Naproti se v křesle rozvaloval hubený, vysoký muž, který v ruce držel štíhlý pohár s nějakým nápojem. Pohár se mu podobal, takže jsem se usmál.

Všechno vypadalo dobře.

„Antone,“ postrčil mě bocman dopředu, „podívej se na kluka. Chce jít k nám jako výpočetní modul.“

Muž se otočil, odložil pohár a řekl:

„Idioti mládnou. Vysvětlil jsi mu aspoň, co znamená pracovat v proudovém režimu?“

„Vysvětlil. Ale sám všechno dobře ví.“ Bocman se usmál. „Dokonce si všiml, že ,Arizona‘ startovala na cestovních.“

Anton pohlédl na stěnu, která zhasla, a osvětlení místnosti zesílilo. Všiml jsem si, že okna jsou stejně neprůhledná jako v baru. Kosmonautům se asi nelíbí pohled na naši planetu, takže zatemňují všechna okna.

„Svlékni se,“ zavelel.

„Úplně?“ zeptal jsem se.

„Ne, boty si můžeš nechat.“

Samozřejmě ironizoval. Kdo nosí v kopuli boty? Svlékl jsem se donaha a složil oblečení na židli, kterou mi bocman přistrčil.

„Jaký máš port?“ zeptal se Anton, „Neuron?“

Mí rodiče byli skvělí. V naší třídě mají Neuron skoro všichni. Běžný krám. Řekl jsem, že mám Kreativ.

„Seriózní hoch,“ souhlasil Anton a vytáhl malý kufřík. „Postav se sem.“ Poslušně jsem vstal a podle jeho pokynu rozpažil ruce. Anton vytáhl z kufříku šňůru a varoval mě. „Teď se ti zatočí hlava.“

Hlava se mi stejně točila, ale neřekl jsem nic. Lodní lékař, Anton byl nepochybně lodní lékař, připojil šňůru k neuroportu, potom přede mnou rozložil a připojil skener.

„Máš pevné nervy?“ zeptal se.

„Uhm.“

„To je dobře.“

Videostěna opět zafungovala. Ale tentokrát jsem na ní byl já. Skener tiše vrčel a otáčel hlavičku detektoru. Obraz na stěně se začal měnit.

Nejdříve jako by ze mě stáhli kůži. Musel jsem se dokonce podívat, jestli zůstala na místě. Kolem mého zobrazení mrkaly nějaké nápisy a čísla. Nikoli lingea, ale v neznámém jazyce.

„Jíš dobře?“ zeptal se Anton.

„Jo.“

„Kecáš. No dobře, pytle tahat nebudeš.“

Nyní z mého zobrazení zmizely všechny svaly. Zůstaly jen kosti a vnitřní orgány. Přivřel jsem oči a pocítil, že se mi dělá špatně.

„Žaludek bolí často?“ zeptal se lékař.

„Ne. Nebolí mě nikdy.“

„Proč lžeš? Vždyť je to vidět. Pavle, napájel jsi ho vodkou?“

„Jak se sluší. Vypili jsme každý skleničku.“

„Posádka kreténů. Hochu, měl jsi pozitivní mutace?“

„Ano. Sada ,Inferno‘.“

Se zavřenýma očima jsem poslouchal, jak Anton vysvětluje bocmanovi:

„Vidíš ty zvětšené orgány imunitního systému? Ledviny jsou upravené pro odvod nuklidů. Je chráněná štítná žláza a varlata. Kluk může dobře snášet radiaci. Ale i běžné maličkosti, apendix je zcela zaplněný lymfoidní tkání, posílené srdce…“

„Poslyš, Antone, mně se dělá špatně. Zbav mě pohledu na rozpitvaného kluka.“

„Když chceš…“

Opět jsem otevřel oči a pohlédl na vlastní kostru. Byla dokonce sympatická, ale jaksi ubohá.

„Měl jsi zlomenou ruku?“ zeptal se lékař.

„Pravou,“ přiznal jsem se. V lékařské kartě to nebylo zapsáno a doufal jsem, že na to nikdo nepřijde.

„To nic, srostlo to dobře,“ souhlasil milostivě Anton. Vzal ruční detektor, poodstoupil a bez sledování obrazovky mě začal detektorem prohlížet.

„Jde to?“ zajímal se bocman. Seděl v křesle, opuštěném Antonem, flegmaticky dopíjel nápoj z jeho sklenice a kouřil cigaretu.

„Somatika je výborná,“ uznal Anton. „Teď prověřím port na proud… Kdy jsi byl naposledy na záchodě, hochu?“

„Cože?“ nepochopil jsem.

Anton se zamračil.

„Dobře, třeba vydržíš.“

„Určitě vydrží!“ potvrdil vesele bocman.

Anton mě uchopil pod rameny, zvedl a poradil mi:

„Drž se.“

Asi dal povel svým portem, protože jsem okamžitě přestal vnímat. Když jsem se za okamžik vzpamatoval, bolela mě hlava a ruce se mi trochu třásly. Anton mě pořád pevně držel v závěsu. Nohy jsem měl mokré, na podlaze šramotila želvička kyberuklízečka, chvílemi narážela na stupínky.

Pomočil jsem se.

„Jdi pod sprchu, tamty dveře,“ poručil Anton. „Umyj se a obleč.“

Sice se mračil, ale nezlobil se. Popadl jsem šaty a vrhl se do koupelny, celý rudý, ale chápal jsem, že vše skončilo. Dobrý výpočetní modul, kterému nefungují svěrače… Lil jsem na sebe vodu a zamračeně myslel na to, jestli mám odejít. A už se nevracet.

Přesto jsem se vrátil.

Anton opět seděl ve svém křesle, kufřík byl srovnaný, na stěně se objevovaly důmyslné barevné vzory. Bocman kouřil. Podlaha byla čistá a suchá.

„Promiňte,“ zabreptal jsem.

„Je to má vina,“ odpověděl nečekaně Anton. „Moc dlouho jsem tě držel v proudu.“

„Dlouho?“ nepochopil jsem.

„Čtvrt hodiny. Údaje byly moc zajímavé. Nemáš osmdesát čtyři a půl, jak máš v atestu. Máš devadesát a sedm desetin. Velkolepý údaj. S takovým berou do válečného loďstva, na post pilota-kapitána.“

Bocman zřejmě pochopil mé obavy.

„Jsi přijat, přijat,“ řekl. „Jestli opravdu chceš, vezmeme tě jako výpočetní modul.“

„Já bych ti radil mozek chránit,“ upozornil Anton. „Pochop, příteli, že čelní mozkové laloky nemilují proudový režim. Jak bych to řekl… zakrňují. Leniví. Se všemi důsledky…“

Zasmál se. Pochopil jsem příčinu jeho slov a znovu jsem zrudl.

„Ale neradil bych ti to,“ už vážně pokračoval Anton. „Čestně. Ale pokud na tom trváš, vezmeme tě s radostí. Modulů máme málo.“

„Jsem připraven.“

„Musíš něco dokončit?“ zeptal se bocman.

„Ano, asi ano.“

Netušil jsem, že se to rozhodne tak rychle.

„Přijď zítra ráno. Start bude večer, ostatně tobě to bude jedno.“

Přikývl jsem a zamířil ke dveřím.

„Počkej!“ zavelel náhle Anton. „Chci ti, hochu, vysvětlit ještě jednu věc. Teď si s tebou povídáme a je nám to příjemné, protože jsi chytrý, sympatický chlapec, který by se mohl stát naším kolegou, opravdovým kolegou. Ale pokud se staneš výpočetním modulem, všechno se změní. Budeme se k tobě chovat úplně jinak. Dokonce i když se půjdeš po prvním letu podívat na kosmoport jiné planety, ještě veselý, zvědavý a opravdový. Ale my si už s tebou nebudeme povídat, žertovat a usmívat se. Už jsme viděli desítky a stovky takových, jako jsi ty, nejdříve chytrých, příjemných, dobrých. Ale kdybychom se k vám chovali jako k lidem, potom, v proudu, to vaše nervy neunesou.“

Jako kdybych dostal facku. Polkl jsem, protože se mi líbil jak bocman, tak i tento potměšilý, škodolibý lékař.

Ale teď na mě pohlíželi velice vážně.

Jako já na rodiče, když mi řekli o Domu loučení.

„Jako člen posádky a spolumajitel lodě, na které mám podíl, tě chci vzít do výpočetní skupiny,“ řekl bocman a odkašlal si. „Ale jako člověk, kterému dorůstají děti, ti doporučuju ráno nepřijít.“

„Přijdu,“ zašeptal jsem.

„Tu máš, vezmi si to.“ Bocman ke mně přistoupil a podal mi několik spojených listů. „To je naše smlouva o přijetí do práce jako výpočetní modul. Smlouva je standardní, doporučená odbory. Přesto si ji pořádně přečti. Rozhodnutí je na tobě.“

Popadl jsem papíry a vyběhl z místnosti. Hlava mě brněla, kůže nad uchem u portu se trochu třásla vzrušením.

Nebylo mi dobře ne proto, že bocman a lékař říkali čistou pravdu, ale proto, že byli dobří lidé.

A proto, že jsem hodlal všechny oklamat.

Druhá kapitola

Vyprovodit mě přišel jen Gleb. Ulil se ze školy a přišel.

Až skoro do konce mi nevěřil. I když viděl prázdný byt, ze kterého odnesli veškerý městský nábytek, a to, co patřilo rodičům, uskladnili v malém kontejneru ve sklepě.

„Jsi blázen,“ řekl Gleb, když se autobus blížil ke kosmoportu. Začal věřit. „Bude z tebe debil. Copak jsi neviděl staré moduly?“

„Neodešly včas,“ řekl jsem. Kufřík s věcmi jsem držel na kolenou. Ze smlouvy jsem zjistil, že mám nárok vzít si dvanáct kilogramů věcí.

„Ani ty neodejdeš. Za pět let se mozek speče.“ Gleb si olízl rty a řekl: „Mám los říšské loterie. Víš to?“

Věděl jsem. Gleb má šanci jedna ke dvaceti vyhrát bezplatné vzdělání jakékoli specializace. Samozřejmě se hodlal stát pilotem.

„Dám ti ho. Chceš?“

„Rodiče tě zabijou,“ odpověděl jsem.

„Ne. Nezabijou. Už jsem s nimi mluvil. Můžu přepsat los na tebe. Chceš?“

Los říšské loterie je něco. Já jsem o něm ani nesnil, zato mám neuroport Kreativ, kdežto Gleb jen Neuron.

„Děkuju, Glebe. Není třeba.“

Rozpačitě zamrkal řídkými bílými řasami. Gleb je světlovlasý a hodně bledý. Není to mutace, ale dědičnost.

„Tikkireji, já opravdu…“

„Glebe, večer budu ve vesmíru.“

„To už nebudeš ty,“ zašeptal Gleb.

Když autobus zastavil u hotelu, mdle mi podal ruku. Stiskl jsem ji a zeptal se:

„Půjdeš dál?“

Gleb zavrtěl hlavou a já ho nepřemlouval. Dlouhé loučení znamená zbytečné slzy.

Mě očekává vesmír.

Nevěděl jsem, kde bydlí starý bocman a ostatní členové posádky. Proto jsem šel do pokoje lékaře.

Dveře opět nebyly zavřené a ty do koupelny byly dokořán. Anton stál u zrcadla jen v trenýrkách a holil se starodávnou mechanickou břitvou. Jako kdyby nešlo zmrazit vlasové kořínky jednou provždy.

„Aha,“ řekl bez ohlédnutí. Viděl jsem jen odraz jeho očí v zrcadle, ale zdálo se mi, že se jejich výraz změnil „Jasné. Pokoj sedmdesát tři. Tam je kapitán.“

„Kdo přišel?“ ozval se hlas z pokoje. Vysoký, dívčí.

„To není k nám,“ odpověděl Anton. Z pokoje vyhlédla opálená dívka, jedna z těch, co se včera smály. Když mě uviděla, nejdříve se usmála, potom zamračila. Asi byla úplně nahá, protože se zabalila do prostěradla.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem.

„Jsi hlupáček,“ řekla dívka. „Božínku, odkud se berou…“

„Mlč, huso!“ zavrčel jsem. Povedlo se. Stejně jako bocmanovi. Dívka se odmlčela a jen mrkala. Anton na okamžik přerušil holení, ale potom břitva pokračovala v pohybu nahoru–dolů.

Otočil jsem se a šel do pokoje číslo sedmdesát tři.

Kapitán byl mladší než bocman i lékař. Zřejmě absolvoval nějakou hodně proslulou kosmoškolu, když mu svěřili velení lodě. Urostlý, hezký, v parádní bílé uniformě.

„Tikkireji,“ řekl bez ptaní, když jsem vešel. Došlo mi, že viděl záznam mé včerejší prohlídky, a zastyděl jsem se. Před Antonem nebo bocmanem jsem se nestyděl. Zato před opravdovým kapitánem, který zůstává i v pokoji v parádní uniformě, ano.

„Ano, kapitáne.“

„Znamená to, že sis to nerozmyslel?“

„Nerozmyslel, kapitáne.“

„Smlouvu sis pořádně přečetl?“

„Ano, kapitáne.“

Smlouvu jsem četl do tří do rána. Byla opravdu standardní, ale všechno jsem zkontroloval.

„Tikkireji, co když nás chceš podvést?“ nadhodil kapitán. „Zvládnout dva tři lety, vybrat si příjemnější planetu a tam pláchnout?“

„Nemám na to právo?“ podivil jsem se docela přirozeně.

„Samozřejmě si myslíš, že právě tobě se to povede.“ Kapitán se na mě několik minut upřeně díval. „Dobrá, nebudeme to protahovat.“

Usedl ke stolu, rychle si prohlédl mé papíry, zkontroloval pravost razítek ručním skenerem, podepsal smlouvu a vrátil mi jeden exemplář. Podal mi ruku. „Blahopřeji vám, Tikkireji. Od této chvíle jste členem výpočetní skupiny kosmické lodě Kljazma.“

Nelíbilo se mi, že neřekl členem posádky, ale členem výpočetní skupiny. A ještě méně se mi líbila věta: „K čemu ti to bude?“ Ale usmál jsem se a stiskl mu ruku.

„Tady máš na výlohy.“ Kapitán vytáhl z kapsy několik bankovek. „Nejsou ve smlouvě, ale je to dobrá tradice, která patří k prvnímu startu. Ale snaž se…“

Kapitán se na okamžik odmlčel, potom se zasmál.

„Ale ne, myslím, že se neopiješ.“

„Neopiju,“ slíbil jsem. Včera po vodce se mi v autobusu udělalo špatně. Ale mohl to být i důsledek prověrky mých pracovních schopností.

„Sraz je v pět hodin dole ve vestibulu,“ řekl kapitán. „Ano, a… Není to sice domluveno, ale když se neobjevíš, nepoženu tě před soud. Prostě roztrhám smlouvu.“

„Budu tam.“

„Dobře, Tikkireji.“

Pochopil jsem, že rozhovor skončil, a vyšel jsem z pokoje. Dole v baru moc lidí nebylo a barman byl stejný. Usmál jsem se, šel k němu a položil na pult jednu bankovku.

„To je za včerejšek. Máte mléčné koktejly?“

„Samozřejmě.“ Barman mi dal nazpět. „Vzali tě?“

„Vzali. Měl jsem velice dobré ukazatele. Opravdu.“

„Fajn. Jenom včas s tou prací skonči, platí? Jaký chceš koktejl?“

„Pomerančový,“ řekl jsem naslepo.

Barman se zamračil a naklonil se ke mně. Spiklenecky zašeptal:

„Řeknu ti tajemství, nejchutnější mléčné koktejly jsou ty nejjednodušší. Třeba s čokoládou a špetkou vanilky.“

„Tak ten,“ odpověděl jsem také šeptem.

Opravdu byl dobrý. Seděl jsem v baru do pěti hodin, kufřík jsem nechal u barmana za pultem, abych ho nemusel hlídat. Několikrát jsem zašel na toaletu, aby se neopakoval včerejší malér. I když na lodi je to zřejmě nějak vymyšleno.

Poslední koktejl jsem dopil fofrem a sledoval hodiny. Stiskl jsem barmanovi ruku a zaběhl do vestibulu.

Celá posádka se už shromáždila. Kapitán, bocman, lékař. A ještě dvě osoby, které jsem dosud neviděl, zřejmě navigátor a cargo-mistr.

„Máš zpoždění, module,“ řekl chladně lékař. Dodržel, co slíbil, už jsem pro něho nebyl sympatický chlapec.

„Promiňte, nebude se to opakovat,“ řekl jsem s kufříkem v ruce. Bocman mi mlčky odebral kufřík, potěžkal ho a pak mi ho vrátil.

„Jdeme,“ řekl kapitán. Všichni se otočili a zamířili k východu, kde už čekal mikrobus.

Mě si nevšímali. Jakmile jsem nastoupil, dveře se zavřely. Bocman a lékař seděli vedle sebe, navigátor a cargo-mistr také. Vedle kapitána bylo volné místo, ale na ně pečlivě položil svou čepici.

Prošel jsem na konec autobusu a usedl do prázdné řady.

Kapitán zvedl čepici a nasadil si ji.

Mikrobus jel oranžovou hlinitou pouští.

Kljazma byla standardní nákladní loď pro přepravu sypkých materiálů, jaké k nám nepřetržitě létají. Keramický kolos dlouhý dvě stě metrů. Hodně podobný protaženému vejci. Při přistávání vysouvala podpěry, ale ve srovnání s lodí byly téměř neviditelné – tak byly malé. Vypadalo to, že Kljazma sedí přímo na písku, spečeném za léta na tvrdou kamenitou kůru. Nákladní vstup už byl zavřený a v dálce se ještě prášilo za kolonou obrovských náklaďáků, které naložily do lodě obohacenou rudu.

„Poslední let do téhle mizérie,“ řekl bocman. „Zaplať bůh.“

„Ale za jaké prachy,“ namítl tiše ten, kterého jsem pokládal za navigátora. Byl to černoch, starší, obtloustlý, s přívětivým výrazem.

„Jistě, prachy jsou slušné,“ souhlasil lékař. „A najali jsme dobrý modul.“

„Ještě se musí prověřit,“ namítl kysele bocman.

„Dobrý, dobrý modul,“ opakoval lékař. „Copak už neumím testovat?“

Mluvili o mně jako o zboží, pohozeném na zadním sedadle. Zaťal jsem zuby a mlčel. Možná je to také zkouška, aby se přesvědčili, že jsem vážně rozhodnutý s nimi pracovat, nebo jestli začnu fňukat a rozčilovat se.

Mikrobus zastavil u průlezu, který se spustil shora jako průhledný komín. V šesti jsme se jen tak tak vecpali do malé kabinky výtahu. Přitisklo mě to ke kapitánovi.

„Promiňte, kapitáne,“ řekl jsem.

Mlčel. Bocman do mě šťouchl a napověděl:

„Dovolte, abych se na vás obrátil, kapitáne.“

„Dovolte, abych se na vás obrátil, kapitáne,“ opakoval jsem.

„Dovoluji.“

„Kde jsou ostatní členové výpočetní skupiny? Vrátili se dříve?“

Najednou jsem se vyděsil. Napadlo mě, že nemají žádné moduly a budu muset pracovat nepřetržitě.

„Neopustili loď,“ odpověděl kapitán.

Dál jsem se neptal.

Ze vstupní komory, dost velké, se skafandry v zasklených výklencích, s nějakými přístroji na stěnách a k podlaze upoutaným flyerem, se všichni okamžitě rozešli po své práci. Kapitán prohodil, aniž se k někomu obrátil:

„Start za padesát minut, za čtyřicet minut musí být všichni v síti.“

Stál jsem s otevřenými ústy a nic jsem nechápal. Kam mám jít?

Lékař mě pevně uchopil za paži.

„Pojď za mnou.“

Vyjeli jsme výtahem a šli chodbou. Lékař mlčel, byl vážný a soustředěný.

„Promiňte, co budu dělat?“ začal jsem.

„Pro svou práci nepotřebuješ nic vědět,“ odsekl lékař. „Jsi ,mozek v láhvi‘, chápeš? Dovnitř.“

Postrčil mě dopředu, takže jsem vstoupil do nevelkého sálu první. Byl tam stůl, velká videostěna a měkká hluboká křesla. V křeslech seděli lidé, ostatní výpočetní moduly. Bylo jich pět, tři už postarší, jeden ve středním věku a asi sedmnáctiletý hoch.

„Dobrý den, výpočetní skupino,“ pozdravil lékař.

Všech pět se pohnulo. Starší kývli. Muž středních let něco zabručel. A mladík pozdravil:

„Zdravím, doktore.“

Vůbec nevypadali jako debilové. Spíš jako lidé, zaujatí filmem na obrazovce. Něco akčního, krásná žena tam někomu dokazovala, že snese přenos hyperu, protože jí byl speciálně implantován chromozom ypsilon. Což je blbost, copak je možné transplantovat chromozom do všech buněk naráz?

„To je váš nový druh,“ řekl lékař. „Jmenuje se Tikkirej… pokud to někoho zajímá.“

„Buď zdráv, Tikkireji,“ řekl mladík. „Jmenuju se Keol.“

Dokonce se usmál.

„Byl jsi venku?“ otázal se lékař.

Keol se zamračil.

„Ne, nemám tuto planetu rád.“

„Tak bys…“ Lékař mávl rukou. „Dobrá. Všichni na místa! Start je za čtyřicet minut.“

Okamžitě vstali. Obrazovka zhasla. Ze škvír vylezlo několik želviček uklízeček a začaly šmejdit po podlaze. Všiml jsem si, že místy je tu rozsypaný popcorn, poházené obaly od čokolády a ještě nějaké smetí.

„Mám nováčkovi pomoct?“ zeptal se Keol.

„Všechno mu vysvětlím sám. Ty dohlédni na staříky.“

„Dobře, doktore,“ řekl Keol.

„Je ze všech nejzachovalejší,“ řekl lékař stejně hlasitě. Keol se ani nezachvěl. Pohlédl na mě.

Mlčel jsem, trochu jsem se třásl.

„Mikrobus ještě neodjel,“ sdělil mi lékař. „Požádal jsem řidiče, aby počkal dvacet minut. Jestli chceš, doprovodím tě k východu.“

Vyschlo mi v ústech, ale přece jen jsem pohnul jazykem a řekl:

„Ne.“

„To byl poslední návrh,“ řekl Anton. „Jdeme.“

V sále bylo deset dveří, sedm z nich se odlišovalo, byly širší a jaksi masivnější. Do těch dveří zamířily moduly. Lékař mě dovedl ke krajním dveřím a přikázal mi přiložit ruku k senzorové plošce. Prohlásil:

„To je teď tvá láhev.“

Místnost opravdu připomínala položenou láhev, dokonce i stěny a strop se ohýbaly do oblouku. Nebylo tu nic kromě zvláštní věci připomínající lůžko pro těžce nemocného. Povrch byl pružný, hladký a pevný. Skoro uprostřed byl otvor

„Svlékni se,“ vyzval mě lékař. „Všechny věci a šaty dej sem.“

Svlékl jsem se a uložil věci do skříňky ve stěně, která se také zavírala na senzorový zámek. Mlčky jsem ulehl na lůžko. Bylo měkké a pohodlné.

„Tedy takhle,“ řekl lékař. „Nejsložitější procesy pro modul jsou… víš, jaké?“

„Vím,“ odpověděl jsem.

„Děláš pod sebe,“ řekl lékař. „Bidet je zabudován do lůžka a zapíná se automaticky. Když dojde k narušení činnosti střevního traktu, port začne samostatně dávat příkazy periferní nervové soustavě. Každou hodinu tě lůžko namasíruje. Jednou za den dává neuroport příkazy ke stažení svalů, aby se předešlo svalové dystrofii. Zdravotní stav se kontroluje průběžně, kdyby něco, přijdu, pomůžu. A teď strava.“

Sáhl rukou pod lůžko a z nějakého klubka vytáhl hadici, na konci rozšířenou.

„To není na jídlo,“ řekl lékař při pohledu na mé vykulené oči, „to je na moč. Nasaď si ji sám.“

Udělal jsem to.

Nejvíc ponižující bylo to, že lékař stál vedle, radil a komentoval. Opravdu se na mě hodně hněval. Za to, že jsem odmítl jejich rady a přišel na loď.

Druhá hadička, kterou vytáhl, byla opravdu na stravování. Lékař mi rychle vybral rozměrem vyhovující náustek. Vzal jsem ho do pusy.

„Strava je kašovitá, podává se v malých dávkách současně se stimulací sacího reflexu,“ vysvětlil lékař. „Chceš to vyzkoušet?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Správně. Není to chutné. Zdravé, snadno vstřebatelné, minimální odpad. Ale nic víc.“

Potom mě čtyřmi širokými řemeny připoutal k lůžku se slovy:

„Zapamatuj si, jak to jde za sebou. Příště budeš dělat všechno sám. Je to velice pohodlné, ruce budeš mít volné až do konce. Potom je vsuneš do těchhle smyček a ty se automaticky stáhnou. Systém je jednoduchý, pohodlný a nemění se už půl století. Chceš něco říct?“

Kývl jsem a lékař mi vytáhl náustek z úst.

„Až doletíme, smím vyjít na kosmoport? Projít se…“

„Samozřejmě.“ Lékař se podivil. „Pokládáš nás snad za bandu, která drží moduly násilím? Tikkireji, nejsmutnější na tom je, že to není nutné. Já tvrdím, Tikkireji, že kdyby ovládnutí vesmíru vyžadovalo vyjímat lidem mozky a vkládat je do opravdových láhví, dělali bychom to. Lidská morálka je pohádkově plastická. Ale není to třeba. Nejlepší láhev je lidské tělo. Přivádí se do něho výživa, odstraňují se výkaly a k portu se připojí kabel. To je vše, Tikkireji. A to, že některé moduly po odpracování smlouvy odcházejí, umožňuje lidem uklidnit své svědomí. Pochopils?“

„Ano. Děkuji.“ Usmál jsem se, i když žalostně. „Trochu jsem se polekal, že mě budete držet na lodi, dokud se nestanu… jako tamti.“

Anton se také usmál. Podřepl vedle lůžka a poplácal mě na hlavě.

„Zapomeň na to. V našem pitomém světě plném zákonů násilí prakticky není nutné. Opak by byl možná lepší, ne?“

Vstal a vytáhl další šňůru. Poznal jsem kabel do neuroportu. Zeptal jsem se:

„Teď se připojím?“

„Ano, Tikkireji. Přidrž si náustek.“

Vzal jsem poslušně hadičku do úst. Chuť neměla žádnou, asi byla mockrát sterilizovaná. Kdybych požádal o…

„Úspěšný hyper, výpočte,“ řekl lékař. A svět zmizel.

Jak mě bolela hlava!

Dokonce jsem tiše zaúpěl, když jsem bolest pocítil. Na jazyku jsem měl ohavnou pachuť, jako kdybych žvýkal slanosladkou hlínu.

Hlava mi třeštila. Kolena se mi třásla. Otekla mi pravá ruka, jako kdybych ji zkoušel vytrhnout z pevné smyčky.

Ležel jsem na svém místě výpočetního modulu. Kabel byl v portu jako dřív, ale vypojený. Vytáhl jsem levou ruku, lépe poslouchala, a vytrhl jsem jej. Vyplivl jsem náustek.

No nic!

Toto není připojení ke školnímu kompu.

Řemeny mě stále poutaly k lůžku. Dokázal jsem je odepnout a vstal. Bál jsem se, že mi budou podklesávat nohy, ale všechno bylo v pořádku.

Opatrně jsem strčil do dveří a nahlédl do společného sálu.

Tam stál Keol, nahý, bledý, a drbal si břicho. Při pohledu na mě se usmál.

„Á, Tikkirej! Zdravím tě, Tikkireji! Jak se cítíš?“

„Nic se neděje,“ zabreptal jsem. Jako by se mi nic nestalo.

„Ze začátku to jde,“ řekl vážně Keol. „Potom se všechno stává nudné. Nezajímavé, je třeba s tím intenzivně bojovat!“

Vítězně na mě ukázal prstem a opakoval:

„Intenzivně! Sterilizoval jsi lůžko?“

„Ne, jak?“

„Dívej se.“

Keol vklouzl do mé „láhve“. Ukázal mi to – všechno bylo velice jednoduché a skoro úplně automatizované. Docela jako pro těžce nemocné.

„Náustek se také myje,“ vysvětloval vážně. „Jsou tam pořád zbytky kaše. A umyj se! Do lůžka se vsáknou výkaly, odkud uniknou, ale je třeba se mýt. Celý! Otevři skříňku…“

Byla tu i sprcha. Ohebná hadice s růžicí na konci a flakon baktericidního gelu, jaký jsme běžně kupovali v krámě.

„V podlaze jsou otvory, kterými voda odteče,“ vysvětlil Keol. „A lůžko polij, než odejdeš, vysoušeč a ultrafialové paprsky se automaticky zapnou.“

„Přistáli jsme, Keole?“ zeptal jsem se.

Zamžikal.

„My? Asi ano. Neptal jsem se. Ale když nás odpojili, znamená to, že ano. Jasné?“

Keol odešel, a tak jsem se začal spěšně dávat do pořádku. Několikrát jsem se umyl a utřel ručníkem ze skříňky. Všechno bylo promyšlené. Všechno bylo jednoduché a účelné. Ale děsivé!

Dobře že se nechystám znovu ulehnout do tohohle hrobu a připojit se k proudovému kompu. Opravdu se nechystám? Zamyslel jsem se, bál jsem se, že mi zeslábne rozhodnost.

Ale ne, všechno bylo normální.

Oblékl jsem své šaty. Uniformu mi stejně nedali. Není nutná. Pohlédl jsem na datum – oho, proležel jsem v proudu skoro dva týdny!

Potom jsem vzal kufřík a vyšel z „láhve“.

„Bolí tě hlava, Tikkireji?“ zeptal se mě Keol.

„Ano,“ přiznal jsem.

„Napij se.“ Podal mi lahvičku s nějakým nápojem. „Specialita. Odstraňuje bolest a tonizuje.“

Byl skutečně normálnější než ostatní výpočtáři. Navíc se snažil starat o ostatní. A k tomu je potřeba vůle a cílevědomost.

„Měj se,“ řekl jsem a vyšel na chodbu.

Cestu k průlezu jsem si jakž takž pamatoval, vždyť jsme odtud šli s lékařem Antonem. Ale chápu, že to není totéž. Vždyť jsem si nepamatoval všechny ty dny letu… kolik jsme asi uletěli?

Ovšem k průlezu jsem zatím nešel. Oklamat kapitána a posádku jsem se nechystal. Potřeboval jsem někoho najít a našel jsem ho. Narazil jsem rovnou na bocmana, který šel k průlezu. Pozorně na mě pohlédl, zahleděl se na kufřík a řekl:

„Jasné. K průlezu?“

„Ne, chci najít kapitána. A zrušit smlouvu. Mám na to právo, ne?“ zeptal jsem se. Bocman přikývl.

„Pojďme.“

Nedovedl mě ke kapitánovi, ale do nějaké neobytné místnosti. Usadil se před obrazovku a zapnul počítač. Přikázal:

„Smlouva výpočetního modulu Tikkireje.“

Na obrazovce se objevila má smlouva.

„Máš právo zrušit smlouvu a vystoupit na kterékoli planetě,“ řekl bocman. „To je zákon. Musím ti vyplatit částku za uskutečněný let. Činí…,“ naklonil se k obrazovce, „jeden tisíc třicet osm kreditů.“

Ach!

Mlčel jsem.

„Strava a životní zabezpečení se platí zvlášť, pokud zrušíš smlouvu před uplynutím lhůty,“ dodal suše. „Takže odečti šest set čtyři kredity.“

„Tolik?“ překvapilo mě.

„Tolik. Protože tvá strava i lůžko se musí vézt s tebou. A to podle minimální sazby dělá pořádnou částku. Máš námitky?“

„Ne,“ řekl jsem. Všechno bylo poctivé.

„Zbývají čtyři sta třicet čtyři kredity,“ řekl bocman. „A nyní pojištění.“

„Není třeba,“ řekl jsem. Závada byla v tom, že jsem použil Kljazmu jako dopravní prostředek, a ještě z nich tahám takové peníze.

„Bohužel je to třeba,“ řekl bocman. „Jsi řádně pojištěn na tři sta padesát tisíc kreditů. Vložené pojistné činilo sto sedmnáct tisíc. Teď, jak jistě chápeš, je pojištění zrušeno. Vložené pojistné se nevrací. Sto sedmnáct tisíc minus čtyři sta třicet čtyři kredity…“

Otočil se v křesle a pohlédl na mě.

Pochopil jsem. Zamrazilo mě.

„Když rušíš smlouvu, Tikkireji, nejdříve se musí řešit finance. Myslím, že šedesát až sedmdesát letů to umožní. Asi za dva roky můžeš opustit loď.“

„To je ve smlouvě?“ zeptal jsem se tiše.

„Samozřejmě. Chceš to vidět?“

„Ne. Vzpomínám si… netušil jsem, že je pojištění tak drahé.“

Bocman si položil ruce na kolena, naklonil se a řekl zle:

„Tikkireji, myslíš si, že jen tebe, takového chytrého, napadlo dát se najmout na loď a zmizet na první planetě? I kdyby naše loď letěla do ráje a zastavila se v pekle, našel by se někdo, kdo by chtěl vystoupit. Zejména proto, Tikkireji, je výše pojistky tak značná. Aby posádka nemusela vyhledávat mozky při každém přistání. Dal ses najmout, tak pracuj! Přece jsme tě varovali!“

Ani jsem si nevšiml, že jsem se rozplakal.

„Tak co si vybereš? Zrušit smlouvu a získat právo odejít za dva roky jako žebrák, nebo pracovat pět let a získat svou třetinu milionu?“

Byl zlý, hodně zlý na mě, sveřepého hlupáčka, který mu bránil vystoupit z lodě, pobavit se, utratit v baru své poctivě vydělané peníze.

Přitom jsem smlouvu prostudoval. Něco tam bylo zamotané, uvedené jako mimochodem, ale…

Sedl jsem na podlahu a vložil hlavu mezi kolena. Dva roky, to je konec. Tolik nevydržím. Nestanu se idiotem, ale bude mi všechno jedno. Krmí mě, napájejí, můžu dělat pod sebe… a dobře…

„Varovali jsme tě, nebo ne?“ vyštěkl bocman.

„Varovali,“ zašeptal jsem.

Zvedl mě z podlahy, posadil si mě na kolena, otevřel mi ústa a strčil mi mezi zuby hrdlo kovové lahvičky.

„Pij! Hysterizuješ jako nějaká vřeštivá bába!“

Napil jsem se pálivé tekutiny a rozkašlal se.

„To je koňak,“ vysvětlil. „Co jsi chtěl dělat na téhle planetě, Tikkireji?“

„Žít,“ zašeptal jsem.

„Žít? Jak?“

„Mám říšské občanství…“

„No a co? Myslíš, že člověku se žije v neznámém světě snadno? Navíc klukovi. Navíc k tomu bez peněz? Na vaší planetě znamená sto kreditů pěkné peníze. V normálním úspěšném světě s nimi nevydržíš ani týden!“

Odstrčil mě.

„Tamty dveře. Umyj se.“

Otočil se k obrazovce a ucedil:

„Služební přístup. Anulovat smlouvu výpočetního modulu Tikkireje. Pojistku nevyhotovit.“

Díval jsem se na něho a rozmazával si slzy.

„Neuzavřeli jsme na tebe pojistku.“ Bocman seděl zády ke mně a jen zarudlý, nakrátko ostříhaný zátylek vyjadřoval jeho emoce. „Bylo jasné, proč ses nechal najmout. Jen Anton na tebe sázel, byl přesvědčen, že odpracuješ pět let a zachováš si vůli.“

„Takže jste porušili zákon!“ vykřikl jsem.

„Co je ti do toho? Co tu stojíš? Umyj se a odejdi!“

„Kam?“

„Kam?!“ Teprve teď bocman zařval: „Kam jsi chtěl? Na planetu! Nový Kuvajt, říšská kolonie, standardní zákonodárný řád, urychlená procedura získání povolení k pobytu, úroveň komfortu prostředí – sto čtyři procenta! Odpojili jsme tě po dvou skocích, a víš proč? Protože jsme byli přesvědčeni, že chceš utéct na první planetě. Dokonce aniž bys věděl, jaká je to planeta. Ta, na kterou vozíme rudu, je horší stoka než vaše nucené práce!“

„Proč nucené práce?“ zašeptal jsem.

„Protože Kariéra se rozvíjela jako planeta nucených prací. Obyvatelé kopulí jsou potomky strážců. Umyj se a mazej!“

Umyl jsem se. Dlouho jsem si cákal do obličeje studenou vodu a snažil se utřít zarudlé oči. Utřel jsem se a vyšel ven. Bocman seděl u obrazovky a hrál šachy. Hrál rychle, přes port, figurky po obrazovce přímo skákaly.

„Tady máš své peníze,“ řekl. „Čtyři sta třicet čtyři kredity.“

Na stole leželo sedm papírků a čtyři mince.

„Vydržel bych pět let?“ zeptal jsem se.

„Nikdo nevydrží pět let bez ztráty, Anton je naivní optimista! Ještě dalších deset let se budeš učit rozhodovat. Dokonce i výběr ze tří druhů limonády pro tebe bude mučivým problémem. Vezmi si peníze, zajdi k Antonovi a vypadni. Lékařský sektor je o dvě patra níže, ukazatele jsou standardní.“

Ani se neotočil.

Chtěl jsem mu poděkovat. Nebo ho obejmout a rozbrečet se, protože ještě nikdo nikdy mi nedal tak užitečnou lekci.

Ale trochu jsem se styděl. I kvůli tomu poděkování. Vzal jsem ze stolu peníze, popadl kufřík a šel ke dveřím. Při vstupu do chodby jsem zašeptal:

„Odpusťte mi.“

Ani jsem nevěděl, jestli mě slyšel.

Na chodbě bylo prázdno a ticho. Jaké jsou „standardní ukazatele“ jsem nevěděl. Bocman přecenil mé znalosti o vesmíru. Asi kvůli úspěšné větě o „cestovních motorech“. Co například znamená modrá šipka, přeškrtnutá červeným bleskem? Nebo postavička člověka s rozpaženýma rukama ve žlutém kruhu?

Samozřejmě jsem mohl nastoupit do výtahu, sjet dvě patra a vyhledat lékařský sektor. Ale podívat se do očí Antonovi, který jediný mě považoval za čestného prosťáčka, a ne hloupého podvodníka, se mi nechtělo.

A tak jsem šel pomalu k průlezu. Jestliže je úroveň komfortu na planetě vyšší než padesát procent, znamená to, že je možné na povrchu žít bez speciálních ochranných pomůcek, to jsem věděl z hodin přírodovědy. A tady jsou sto čtyři procenta! To znamená, že Nový Kuvajt je lepší než Země.

Výtahová plošina byla nahoře. Nastoupil jsem, dotkl se senzoru se šipkou směřující dolů a výtah začal klesat.

Má třetí planeta – vždyť ta, na které mě nevzbudili, se také počítá, i když jsem nevystoupil z lodě a proležel ji v proudovém režimu – mě očekávala.

Třetí kapitola

Několik minut jsem stál pod trupem lodě a pohlížel na nebe. Tak, aby mě loď trochu kryla. Necítil jsem se nejlíp.

Tady nebyla kopule. A neměl jsem respirátor. Mohl jsem dýchat a dívat se na nebe jen tak.

Nebe bylo tmavomodré a slunce žluté. Asi na něm budou v noci tisíce hvězd jako ve filmech o Zemi. Vzduch voněl jako ve skleníku, i když kolem nebyly žádné stromy, jen betonové desky a na nich lodě. Nákladní, menší i vojenské. Možná i několik cizích lodí, ale ty stály tak daleko, že jsem si nebyl jistý.

Asi o tři kilometry dál se zlatě leskly budovy kosmoportu. Nádherné kopule, věže, všechno ze zlatavého kovu, průzračného skla a bílého kamene. Jinak než u nás, kde jsou si všechny budovy podobné a jsou ze standardních bloků.

Díval jsem se na kosmoport a pomalu začal zapomínat na svou ostudu.

Ano, měl jsem kliku, protože lidé jsou většinou přece jen dobří. Jak u nás, tak na cizích planetách. Navíc mám v kapse peníze, říšský průkaz a na Novém Kuvajtu je zjednodušená procedura souhlasu k pobytu.

Uchopil jsem kufřík pohodlněji a zamířil k budovám.

Šlo se mi lehce, dokonce mi připadalo, že mě země postrkuje. Asi je tu pozemská gravitace, nebo možná i nižší. U nás na Kariéře je jedna celá dvě desetiny jednotky.

Chvílemi jsem i běžel. Radostí. Kolem mě projel přepravní kontejner, větší, než je na Kariéře vyklápěč. Opálený dlouhovlasý mladík se vyklonil z kabiny řidiče a něco zavolal.

Zamával jsem mu.

Ke kosmoportu jsem došel ve chvíli, kdy k obrovským otevřeným vratům přijelo několik autobusů. Z nich se vyhrnula povykující skupina, ve které skoro nikdo nemluvil lingvou, ale jakousi deformovanou variantou angličtiny. Pár cestujících za sebou táhlo sympatické válcové kontejnery na gravitačních závěsech – žen, dcer nebo sekretářek, setrvávajících dosud v anabióze. Několikrát do mě strčili a hned byli samá omluva. Také jsem do někoho kufříkem narazil a omluvil se.

Žádné problémy ani prohlídky nebyly. Skupina se rozdělila na deset krátkých řad a všichni rychle prošli kontrolními brankami. K jedné skupině jsem se připojil a jako všichni jsem dostal osobní doklad. Skener zeleně mrkl a já vstoupil do celního prostoru. Obrovská hala, tady zřejmě neuznávali malé místnosti, s křišťálovými lustry u stropu a dvěma desítkami lidí v uniformách. Opět se vytvořily krátké řady.

„Zbraně, drogy, bojové implantáty, potenciálně nebezpečné programové produkty, předměty dvojího určení?“ zeptala se mě s úsměvem mladá celnice.

„Ne, nic.“

„Vítejte na Novém Kuvajtu.“

Vstoupil jsem do haly a úžasem se mi zatočila hlava. Byly tu tisíce lidí, část v uniformách, tedy zdejší zaměstnanci, ostatní byli cestující. Barvitě oblečení, vzrušení, netrpěliví.

Musel jsem se trochu uklidnit. A především něco sníst. Samozřejmě ne v restauraci, musí tu být i jednodušší zařízení.

Prošel jsem budovu, až jsem našel kavárničku, která cenami neodrazovala. Vyskytoval se zde převážně místní personál, hleděli na mě udiveně, ale neříkali nic. Vzal jsem si biftek s vejcem a sklenici šťávy, údajně jablečné, ale byla trochu namodralá, a šel jsem k jednomu stolku. Tam stáli dva členové ochranky se zbraní u pasu a se zapnutými přijímači, z nichž vycházely jakési útržkovité repliky. Mě si nevšímali, celí zaujatí rozhovorem:

„Nikdo tam nebyl a být nemohl. Řidič musí jít na test drog.“

„Je snad málo idiotů?“

„Jít tři kilometry pěšky? A kam se potom vypařil?“

Přijímače synchronně vydávaly hrčivý zvuk, neznámý hrdelní jazyk něco přikazoval. Odešli z kavárny a své hamburgery nechali nedojedené. Ztuhl jsem se sklenicí v ruce.

Mluvili o mně. Po ranveji se nesmí chodit. Kdybych jen trochu uvažoval, došlo by mi to… Tam, kde jsem vesele šlapal a mával kufříkem, mohla kdykoli přistát loď.

Pochopitelně by nikdo manévrování těsně nad plochou neriskoval. Rozmázlo by mě to po betonu.

Jsem idiot.

Biftek mi nelezl do krku. Přesto jsem ho rychle dojedl, zapil nakyslou šťávou a vyšel z kavárny. Třeba mě ochranka začne hledat a pak toho nechá s tím, že se řidiči kontejneru něco zdálo. Nebo si možná domyslí, že jsem se náhodou připojil k turistům z jiné lodě.

Musím z kosmoportu rychle zmizet!

Tady určitě existuje veřejná doprava. Autobusy nebo kolejová vozidla. Ale zpanikařil jsem tak, že jsem šel na stanoviště taxi. Stovka jasně žlutých taxíků se táhla podél přistávací rampy, menší část vytvořila další řadu. Stranou bylo stanoviště flyerů, ale tam jsem nechtěl riskovat. Určitě byly o hodně dražší. Postavil jsem se do řady a za několik minut jsem se už díval do okénka.

Řidič měl světlou pleť a usmíval se.

„Potřebuju do města, do hotelu,“ zašeptal jsem.

„Sedni si.“ Lingvou mluvil s přízvukem, ale s jiným než zdejší obyvatelé.

„A kolik to bude stát?“

„Tak se posaď!“

Pochopil jsem, že zdržuju, a usedl dozadu. Auto začalo vyjíždět na silnici. Otočil jsem se a podíval se na kopuli kosmoportu. Unikl jsem.

„Tak kam, chlapče?“

„Potřebuju hotel,“ řekl jsem rychle. „Dobrý, ale laciný.“

„Co je důležitější?“ zeptal se vážně řidič.

„Laciný.“

„Jasné. Takže se nebudeš cpát do Agrabadu. Nový Kuvajt je drahá planeta a hlavní město je ještě dražší. Kolem kosmoportu je několik motelů s přiměřenými cenami. Bydlí tam například čekatelé na povolení k pobytu. Lidé jsou to tiší, nepotřebují konflikty s úřady.“

„To je přesně pro mě.“

„Odkud jsi, chlapče?“

„Kariéra.“

„Tak se jmenuje planeta?“

„Uhm.“

„To je název…“

Auto jelo po osm metrů široké silnici. Přesto byl jeho pohyb jaksi nepřirozený. Po obou stranách silnice se táhly zelené louky, podle mě neoseté něčím užitečným, ale zarostlé plevelem. Jako ve filmu!

„Chceš získat občanství?“ zeptal se řidič.

„Ano.“

„Možné to je,“ souhlasil. „Ani já nejsem odtud. El-Guess, slyšel jsi o něm?“

„Ne,“ přiznal jsem se.

„Také díra. Asi jako tvá Kariéra. Teď máš obyčejné turistické vízum s neomezenou lhůtou. Je to tak?“

„Asi ano.“

„Abys tady mohl pracovat, potřebuješ povolení k pobytu. Usadíš se v motelu a najdeš si zákon o imigraci. V principu, pokud jsi neporušil zákon, jsi mladý, máš vhodný port a souhlasíš s obřízkou…“

„Cože?“

„Nevíš, co to je?“

„Vím, ale proč?“

„Taky jsem o tom přemýšlel,“ zasmál se řidič. „Proč? Pak jsem se na to vykašlal a souhlasil jsem. Věř mi, soukromému životu to nebrání.“

Usmál jsem se, ale cítil jsem se divně. Co je to za hloupost?!

„Povězte, jaký je sociální vklad?“

„Cože?“ Pořád jsme se překvapovali.

„Poplatek za životní zabezpečení. Za vzduch.“

Zavrtěl hlavou.

„Dýchej podle libosti. Tady nic takového není. Tvá vlast je hodně mizerná, viď?“

Pokrčil jsem rameny.

„Takže si přečti zákon, snaž se ve všem vyznat a podívej se, jak lidé žijí. Když se ti bude všechno líbit, podej žádost o občanství. Úplná občanská práva získáš po sňatku, porodu dítěte, když si osvojíš občana planety nebo některý z občanů si osvojí tebe.“ Opět se zasmál. „To je asi pravděpodobnější.“

„Kolik potřebuju peněz, abych tu mohl žít půl roku?“ zeptal jsem se.

„Minimálně? Střecha nad hlavou v motelu činí dvacet mincí za den. Jídlo asi tak stejně. Tak si to spočítej.“

Už jsem si to spočítal. A nelíbilo se mi to.

„A práce? Najdu ji snadno?“

„Možná,“ poskytl mi řidič trochu naděje. „Planeta je bohatá a ještě úplně neosvojená. Takže získáš občanství, a kupředu.“

„A bez toho?“

„Ani na to nemysli. Když tě přistihnou, že pracuješ, třeba jen za stravu a bydlení, okamžitě tě z planety vypoví.“

Asi mi bylo všechno vidět na obličeji.

„Problém?“ zeptal se řidič.

Přikývl jsem.

„Nemáš umělecké nadání, pozoruhodný hlas nebo paranormální schopnosti? To proceduru urychlí.“

Nevysmíval se mi, chtěl mi opravdu pomoct.

„Ne.“

Řidič vzdychl.

„Dostal ses do maléru. Můžeš se vrátit na svou planetu a vydělat dost peněz?“

„Na naší planetě je to s prací těžké,“ řekl jsem. „Když člověk týdně dostane dvacet kreditů, znamená to hezké peníze.“

„Ach jo.“ Řidič zavrtěl hlavou a odmlčel se.

„Máme hodně rozvinutý systém sociálního zabezpečení!“ pokusil jsem se o vysvětlení. „Peněz se vyplácí málo, ale jídlo, oblečení a různé věci se přidělují bezplatně.“

„Pozoruhodná verze otrokářské společnosti,“ prohlásil řidič. „Parádně to vymysleli. A jak jsi dal dohromady peníze na lístek?“

„Letěl jsem jako výpočetní modul.“

Auto zakličkovalo a řidič vytřeštil oči.

„Cože? Kluku, nelžeš?“

„Letěl jsem krátce. Jen dva hyper. Takže mám mozek v pořádku.“

„A co? Utekl jsi?“

„Dovolili mi ukončit smlouvu.“

Řidič hvízdl.

„Tak to jsi měl štěstí na dobré lidi. Mysli si, že jsi tím vyhrál říšskou loterii. Jedna šance z tisíce.“

„Jedna z dvaceti,“ opravil jsem ho mechanicky.

„Tak dobře, z dvaceti, jestli jsi nesmrtelný. Vyhrává každý dvacátý lístek říšské loterie, ale každý lístek platí pět tisíc let. Spočítej si, kolik máš šancí za sto let.“

Mlčel jsem.

„Tady je slušný motel,“ oznámil řidič a odbočil. „Takový, jaký potřebuješ. Dvacet čtyři kredity.“

O ceně jsem se nedohadoval. Odpočítal jsem přesně dvacet čtyři kredity.

„Ve skutečnosti je obvyklé dávat ještě tuzér, dělá deset procent z částky,“ vysvětlil řidič. „Ale od tebe je nechci, myslím na tvou těžkou situaci. Jsme všichni lidé.“

„Jsem v maléru, že?“ zeptal jsem se.

„Vypadá to tak, kamaráde. Tak ať se ti daří!“

Vystoupil jsem z taxíku, chvíli jsem postál a začal přemýšlet. Co takhle nejít do motelu? Budu žít někde v lese jako v dobrodružných knihách. A utrácet jen za nejlacinější jídlo.

Ale nevím, jak se žije v lese. U nás na Kariéře lesy nejsou.

Šel jsem k motelu.

Hodně se podobal našemu společenskému parku. Jen mezi stromy byly rozmístěny malé domky a místy auta s obytnými přívěsy nebo maringotky. Několik staveb bylo důkladnějších a větších, asi kavárny a administrativa.

Prvním, koho jsem v motelu potkal, byl ne-člověk.

Nejdříve jsem to nepochopil. Připadalo mi, že mi jde naproti stejně starý puberťák. Potom mě napadlo, že je to malý dospělý. A zdvořile jsem se zeptal:

„Promiňte, kde můžu získat pokoj?“

Dotyčný se zastavil. Měl jen šortky. Hodně chlupaté nohy, možná porostlé mechem. Uši malé, oči naopak velké.

Halfling!

„Dobrý den, lidské dítě,“ pronesl zřetelně a mechanicky. „Jestli se tu chceš ubytovat, musíš se vrátit o čtyřicet metrů zpátky a vstoupit do budovy s nápisem ,Ubytování‘. Tamní personál odpoví na všechny tvé otázky.“

Polkl jsem a přikývl.

„Čekám,“ řekl Halfling udiveně.

„Dě… děkuji.

„Vždy rád pomohu,“ odpověděl Halfling a šel dál. Připadalo mi, že jsem dokonce ucítil jeho vůni, lehkou a příjemnou jako z květin.

Ale možná použil kolínskou. Nebo to voněly opravdové květy, bylo jich tu hodně, až se z jejich vůně točila hlava.

Počkal jsem, až se Halfling vzdálí, a bojácně jsem šel zpátky.

Ubytování zajišťovala dívka, tak sympatická a příjemná, že mě na chvíli přestaly tížit chmurné myšlenky. Hned pochopila, že jsem z jiné planety. Povídali jsme si, vyprávěl jsem jí o Kariéře a že chci získat povolení k pobytu, ale možná nebudu mít dost peněz. Nakonec jsem dostal ubytování za deset kreditů. Sice to bylo na nejvzdálenějším konci motelu, daleko od silnice, ale jaký je v tom rozdíl? Ještě mi stáhla ze sítě kopii zákona o imigraci, abych nemusel utrácet za terminál na pokoji, který byl placený. A také mě pohostila šálkem čaje.

Sama byla z Nového Kuvajtu, ale její otec kdysi emigroval přímo ze Země. A třebaže jí bylo teprve dvaadvacet let, už byla na Zemi. Poslední ročníky v lyceu povinně vozili na Zemi, na Edem nebo na Avalon, jak kdo chtěl. Přestože musela letět v anabióze, nijak jí to nevadilo. Co je ostatně zajímavého na dvoutýdenním letu hyperprostorem? Někteří hoši ulehli do anabiózy také, aby neztráceli čas a Zemi spatřili rychleji. V kolébce lidstva navštívila Londýn, Káhiru, Jeruzalém a Žitomir, tedy všechna proslulá historická místa. Potom s babičkou strávila tři dny u Oděsy lovem lvů. Tam nemají cizince rádi, takže dobrodružství bylo dost.

Asi bych s ní proseděl spoustu hodin, jak to bylo zajímavé. Ale přišel nový host, který se chtěl ubytovat, jakási vlasatá zrůda, a musel jsem odejít. Dostal jsem klíč a plánek motelu, takže jsem svůj domek našel bez obtíží.

V domku bylo příjemně.

Solidní dřevěná postel s čistým povlečením, stůl, dvě židle a dvě křesla, nevelká videoobrazovka byla bezplatná, takže jsem hned zapnul místní kanál zpráv. Velkým oknem byl vidět skoro celý motel, domek stál na vršku. Hned za domkem začínal plot, za ním pole a v dálce se už rýsovaly mrakodrapy metropole. Otevřel jsem okno, usmíval jsem se a zhluboka dýchal. Vzduch sladce voněl.

Není možné, abych něco nevymyslel!

Vždyť jsem dokázal odletět na jinou planetu. A nezměnil jsem se v zombii. Mám střechu nad hlavou a trochu peněz.

Usedl jsem ke stolu a začal číst zákon o imigraci.

Všechno v zákoně bylo rozumné a správné. Celkem jsem mu vyhovoval, byl jsem mladý, rodu mužského, zákony jsem neporušil, pouze jsem se prošel po ranveji, ale nechytili mě. Samozřejmě jsem se necítil dobře, protože budu muset mít obřízku na „znamení úcty ke kulturním a historickým národním tradicím“, ale když je to nutné… A ještě zde dovolují mít tři ženy. Slyšel jsem, že na mnoha planetách je to povoleno, ale dříve jsem o tom přemýšlel jen abstraktně. Teď to vypadá, že až vyrostu, budu si moct pořídit tři ženy. Trochu divné, když na to pomyslím. Kdyby měl otec tři ženy, jak bych jim říkal? Tety? Ale otec měl i tak problémů nad hlavu. Když dá dárek jedné ženě, ostatní se urazí…

Potom jsem se dočetl, že jen čtyřicet procent mužů má víc než jednu ženu, a uklidnil jsem se. Za hodinu jsem vyplnil všechny papíry, zapnul terminál a odeslal žádost o občanství na ministerstvo pro migraci Nového Kuvajtu. Na místo, určené pro zvláštní poznámky, jsem napsal, že mám málo peněz a prosím „podle možností rychle posoudit můj případ“. Věta se mi podařila, byla poctivá a hrdá. Nestěžoval jsem si, jen prostě vysvětloval situaci.

Terminál mi vydal doklad potvrzující, že žádost byla přijata a bude posouzena „v zákonem stanovené lhůtě“. Také se tam psalo, že do rozhodnutí můžu využívat svá práva turisty, ale nemám právo pracovat „v legálním ani nelegálním byznysu Nového Kuvajtu“.

Potom jsem se rozvalil na posteli a začal sledovat zprávy. Většinou se týkaly života na planetě a byly velice zajímavé. Například o návštěvě sultána na nějakém severním souostroví, kde je plánována výstavba obrovského energokomplexu. Ukazovali zasněžené ostrovy, studené temné moře, samotného sultána, ještě ne starého, s chytrým a poctivým obličejem. Díval jsem se na zprávy asi třicet minut a pochopil jsem, že Nový Kuvajt je opravdu báječná planeta. Jsou na ní džungle, které nevypadaly nebezpečně, moře a oceány, pouště i lesy. Ne jako u nás, kde je úroveň komfortu jednapadesát procent. Dále vysílali slavnostní ukončení hiphopového festivalu v Agrabadu, na otevřené scéně před rozkošným palácem poskakovala děvčátka a něco zpívala. Kolem kroužila holografická iluminace, diváci tleskali a přizvukovali.

Objevily se i galaktické zprávy. O tom, že jakási planeta jménem Jíněja posiluje své vojenské loďstvo proti všem normám, povoleným Říší, a nastal čas, aby zasáhla administrativa Země i sám císař. O galaktických závodech, ve kterých samozřejmě vítězí posádka Halflingů, ale o druhé místo bojuje nejlepší jachta Avalonu Kamelot s několika cizími loděmi. O epidemii dýmějového moru, která se šíří v jedné malé kolonii. Ukázali lodě sanitárního kordonu Říše, blokující planetu a nedovolující obyvatelům odlétat, protože se zatím neví, jak mor léčit, přitom je tato nemoc nakažlivá, smrtelná, může napadnout lidi i všechny rasy Cizáků. Když se na obrazovce objevily záběry z planety, přeplněné nemocnice, vylekaní lékaři v hermetických skafandrech, nemocní s vředy – ze začátku je to jen rudá vyrážka, následují puchýře a nakonec se tělo začne rozpadat –, tak jsem obrazovky vypnul. Taková hrůza, od dětství se bojím, abych neonemocněl něčím strašlivým a nevyléčitelným. Samozřejmě na každou nemoc se najde lék, ale někdy to trvá několik let, a tehdy vymírají celé planety. Nechtěl jsem na to myslet, ale připadalo mi, že mě také svrbí kůže, což je první příznak moru.

Domek jsem tedy zavřel a šel se projít. Stejně jsem neměl co dělat a chtěl jsem se podívat na Cizáky. Když jsou tady Halflingové, mohou tu být i jiní mimozemšťané.

Nikoho jsem neviděl, jen lidi. Začalo se stmívat a kemp ožil. U mnohých chat a domků zapálili ohně nebo přenosné pícky, začali připravovat jídlo. Nepochybně mohli jíst v restauraci, ale připravovat si jídlo sami je zajímavější. Neměl jsem nic, tak jsem zašel do malé restaurace a objednal si vývar, zeleninové ragú a pomerančovou šťávu. V rohu restaurace hrál mladík na kytaru. Číšnice mu občas přinesla pohár vína, napil se a začal hrát znovu. Vůbec to bylo prima. Jako v nějaký svátek!

Záda mě svědila pořád víc. To dělá ta má hloupá podezíravost – copak jsem se mohl někde nakazit morem –, ale nepříjemné to bylo.

Tak jsem dopil šťávu a šel spát.

Na nebi už zářily hvězdy, jasné a krásné, žádná kopule jim nepřekážela. Šel jsem se zakloněnou hlavou a snažil se najít známé souhvězdí, ale nějak jsem se nemohl zorientovat.

Je dobře, že jsem přiletěl právě sem!

A že posádka Kljazmy byli dobří lidé.

Až zbohatnu, určitě je vyhledám. Vždyť létají mezi různými planetami a nepochybně přiletí i k nám na Nový Kuvajt. Všechny je pozvu do nejlepší restaurace a poděkujz jim za to, co pro mě udělali.

Probudil jsem se brzy ráno.

Svědila mě záda i ruce, v nose mi hvízdalo, jako kdybych se nachladil. Chvilku jsem ještě ležel pod přikrývkou a snažil se sám sebe přesvědčit, že hloupě fantazíruju. Ale bylo mi pořád hůř a hůř.

Vstal jsem, rozsvítil a šel do koupelny, kde bylo velké zrcadlo.

Ruce i břicho jsem měl pokryté drobnou červenou vyrážkou.

A na zádech, když jsem se s hrůzou otočil, se už vyrážka slévala do velkých rudých skvrn.

Zrovna jako v televizi.

„Ne!“ zařval jsem. Chtěl jsem se štípnout, co když se mi to jen zdá?

Ale věděl jsem, že nespím.

Dýmějový mor.

Neléčitelný.

Dva dny budu mít tyto skvrny, nesnesitelné svědění, rýmu a pálení v očích. Mimochodem – oči mě už pálily, jako kdyby mi do nich nasypali písek… Potom se vyrážka změní v puchýře a budu nakažlivý. A za tři dny umřu. Přece jsem se nemohl morem nakazit! Nemohl!

Ta planeta, kde je epidemie, je hodně daleko od Kariéry!

Nebo…

Najednou mě napadlo, že Kljazma mohla vézt naši rudu právě tam. I když jsem ležel v „láhvi“, třeba to není pro mor žádná překážka. A proč se ten kluk – výpočetní modul Keol drbal na břiše? Že bych se nakazil od něho? Nebo od bocmana? Nemoc u každého probíhá jinak, u mě mohla začít rychleji.

To znamená, že mí přátelé z Kljazmy jsou už mrtví. Dobře že stačili odletět z Nového Kuvajtu, nezadrží je, nedovědí se o mně, nebudou mě hledat…

Nebo by bylo lepší, kdyby mě našli?

Patrně mě hned pošlou do nemocnice. Uloží mě do hermetické místnosti, budou léčit, přestože vyléčení není možné. Tam také umřu. To je jasné a nedá se nic dělat.

Teď jsem už věděl, co cítili mí rodiče, když využili své právo na smrt. Sice ještě žiješ, ale už přesně víš, kdy a jak umřeš. Což je hrůza. Až jsem se zpotil, buď nemocí, nebo strachem. Dokonce mi i na hladkých dlaždicích podlahy podkluzovaly nohy. Vlezl jsem do sprchové kabiny, pustil vodu a skrčil se na bobku. Studené proudy vody mi začaly bušit na záda, ta jako by přestala svědit.

Nechci umřít!

Zrovna teď, když jsem uspěl! Když jsem se dostal na planetu, které se nevyrovná žádná jiná ve vesmíru! Když jsem získal dobrou známou! Když má žádost o povolení k pobytu byla přijata k prošetření!

Tak proč? Proč?

Copak jsem se něčím provinil? Kdyby se rodičům podařilo získat práci, nezemřeli by. Kdyby nezemřeli, nešel bych dělat výpočetní modul. Vždyť jsem nikomu nikdy neudělal nic zlého. Rozbitý nos nebo virus vložený do cizího tabletu se snad nepočítají.

Seděl jsem tak dlouho, až jsem prochladl. Potom jsem vylezl a znovu pohlédl do zrcadla, jako kdyby voda mohla vyrážku smýt.

Samozřejmě nezmizela. Naopak byla ještě červenější, protože ostatní kůže chladem pobledla.

Umřu. A ještě nakazím všechny kolem sebe. Protože nechci zavolat lékaře, protože nechci, aby mě zavřeli do hermetické místnosti. Vždyť jsem celý život prožil pod kopulí a dva týdny proležel v „láhvi“. Nechci!

Pokud na Novém Kuvajtu někdo přežije, budou mě proklínat tisíce let. Jako zbabělého a hloupého kluka, který se nakazil a potom ještě nakazil ostatní.

Umře i samolibý Halfling, řidič taxíku, který ode mě nevzal tuzér, strážci kosmoportu, kteří mě nenašli, dívka, jejíž otec pocházel ze Země, i mladík, který večer hrál tak krásně na kytaru.

Všichni kvůli mně.

Mí rodiče přece také chtěli žít. A mohli odejít z kopule se mnou a žili bychom ještě dva tři roky. Ale pro ně bylo důležitější, abych já žil dlouho a šťastně. Proto se obětovali.

A teď se ukáže, že kvůli jejich obětavosti vymře celá planeta.

Protože jsem zbabělec a sobec. Nechci zavolat lékaře a nechci umírat v kleci. Jakž takž jsem se opatrně utřel, protože kůže mě nesnesitelně svědila. Oblékl jsem si džíny a usedl k terminálu. Zapnul jsem spojení a začal v motelovém seznamu služeb hledat číslo lékaře.

Lékaře tady neměli. Je tedy třeba se spojit s městskou službou, ale to mi připadalo hrozné.

Prohlédl jsem seznam ubytovaných, kteří uvedli své údaje. Byl tu Halfling s velmi složitým a dlouhým jménem, jakási rodina „knížat Petrovových“, turisté, obchodní zástupci, sportovci, kteří přijeli na studentskou soutěž v kvadribolu. Lékaři žádní.

Zato tam byl nějaký člověk jménem Stas, který měl v rubrice „povolání“ uvedeno „kapitán“.

Kapitán určitě pochopí nebezpečnost situace.

Vytočil jsem jeho číslo. Bylo pět hodin ráno, venku ještě tma, ale to teď nebylo důležité.

Kapitán reagoval rychle. Na obrazovce se objevila potemnělá místnost, podobná mé, a asi čtyřicetiletý blondýn. Trochu se podobal Glebově otci. Když mě uviděl, zamračil se a řekl: „Co je to za hloupost?“

„Jste kapitán Stas?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

Zvážněl, zřejmě pochopil, že jsem mu nezavolal náhodou nebo z hloupé legrace.

„Jmenuju se Tikkirej. Bydlím ve stejném motelu, v domku sto čtrnáct.“

„Vidím,“ řekl kapitán. „Co dál?“

„Můžete mi pomoct?“

„Co se stalo?“

Zdálo se, že ještě není úplně přesvědčený, že mám vážný důvod budit ho tak brzy, a že to snáší jen ze zdvořilosti. Proto jsem hned vyhrkl:

„Kapitáne, mám dýmějový mor. Určitě víte, co dělat.“

„Co je to za blbost, Tikkireji?“ zeptal se ostře kapitán.

„To není blbost!“ vykřikl jsem a odstoupil, aby viděl rudé skvrny na mém těle. „Mám dýmějový mor! Je to moc nebezpečné!“

„Odkud jsi?“ zeptal se po krátké pauze kapitán.

„Z Kariéry. Je to planeta, kde se doluje ruda, odletěl jsem odtud jako výpočetní modul nákladní lodě Kljazma. Cestou byla někde zastávka, kde jsem nevystoupil, pak jsem vystoupil tady, protože mi dovolili zrušit smlouvu, ale možná jsme zastavili na planetě, kde je epidemie.“

„Zadrž!“ řekl klidně kapitán Stas. „Přistup k obrazovce a podívej se do kamery. Hodně zblízka.“

Udělal jsem to.

„Seď ve svém domku a nikam nechoď,“ řekl Stas za okamžik. „Hned přijdu k tobě. Jasné?“

„Je to hodně nakažlivé,“ řekl jsem.

„To už se domýšlím. Seď na místě.“

Čtvrtá kapitola

Kapitán přišel za pět minut.

Dveře jsem otevřel už dříve, a když se ozval bzučák, hlasitě jsem zavolal:

„Dále!“

Myslel jsem si, že si oblékne skafandr, ale kapitán Stas byl oblečen obyčejně, dokonce si ani nevzal uniformu, jen džíny a košili. Pouze u pasu mu viselo pouzdro s pistolí.

„Vstaň, Tikkireji,“ řekl Stas už ve dveřích.

Zvedl jsem se.

„Obrať se zády. Dobře. Sedni si.“

Klidně ke mně přistoupil a vzal mě za bradu, zaklonil mi hlavu a pozorně se mi zadíval do očí. Zeptal se:

„Máš rýmu?“

„Ano.“

„Pověz mi, Tikkireji, byl jsi před odchodem z lodě u vašeho lékaře?“

„Ne.“

„Přece jen jsi hloupý kluk,“ řekl Stas a zasmál se. Nikdy mě nenapadlo, že mezi kapitány jsou takoví sadisti! Smál se do obličeje mně, umírajícímu na mor!

„To je neuvěřitelné! Marš do postele!“

Nic jsem nechápal. Stas vytáhl z kapsy malou krabičku, vytáhl už naplněnou jednorázovou injekční stříkačku a řekl:

„Lehni si a svlékni kalhoty.“

„Dýmějový mor je nevyléčitelný,“ zašeptal jsem.

„Žádný mor nemáš!“ Snadno mě nadzvedl a přitiskl k posteli. „Tak dělej! Jestli se stydíš, nastav ruku, ale bude to bolet víc.“

„Co mi chcete píchnout?“

„Imunomodulátor.“

Už se nehodlal se mnou dohadovat, takže mě donutil, abych si lehl, stáhl džíny, a píchl mi injekci. Zaúpěl jsem.

„Bude to trochu pálit, ale s tím nic nenaděláš,“ řekl Stas a stlačoval píst. „Ber to jako trest za vlastní hloupost.“

„Co je mi?“

„Alergie. Obyčejná alergie na novou planetu. Jsi podivín, copak jsi nečetl knížky, neviděl filmy a chodil za školu? Před vstupem na každou novou planetu, i kdyby to byl ráj, hlavně kdyby to byl ráj, ten má hodně zeleně, je nezbytný imunomodulátor. Tady jsou pyly, prach, spory, semena, částečky cizí biosféry, takže tvůj imunitní systém se může zbláznit. Rozumíš?“

Jsem to debil!

Zabořil jsem obličej do polštáře, natáhl si džíny a ztichl. Nejvíc ze všeho jsem si přál, aby kapitán Stas odešel. I kdybych měl na tu pitomou alergii umřít.

Ale kapitán neodcházel.

„Stydíš se?“ zeptal se.

Přikývl jsem, i když s obličejem zabořeným do polštáře to jde těžko.

„Dobrá, stává se ledacos,“ řekl kapitán. „V jednom historickém románu jsem četl o zrovna takovém případu, jen se tam dospělý člověk najedl jahod a vyrazila mu alergická vyrážka, a on si myslel, že se jedná o spontánní podmíněně kladnou mutaci. Mimochodem, opravdu jsi mohl umřít. Kdybys čekal ještě chvíli, otekly by ti plíce nebo bys dostal anafylaktický šok. Nepříjemné, že? Kvůli nějakému pitomému pylu!“

„Odpusťte mi,“ zašeptal jsem.

„Radši mi pověz, jak ses do toho všeho dostal, Tikkireji z lodě Kljazma.“

„Nejsem z Kljazmy, tam jsem pobyl jen dva týdny.“

„Jako výpočetní modul, to jsi už říkal. Pověz mi, jak ses do toho zamotal a zase vymotal.“

Usedl jsem na posteli. Injekce opravdu pořádně bolela, ale snášel jsem to. Kapitán Stas si mě s úsměvem prohlížel.

Možná to umí každý, možná jen někteří, ale vždycky poznám, jestli člověka zajímám, nebo je jen zdvořilý. Naše učitelka psychologie, ta se o mě zajímala vždycky. Tvrdila, že je to kompenzačně obranná schopnost dětské psychiky vycítit náladu společníka. Věkem to skoro u všech mizí.

Kapitán Stas se zajímal. Kapitán Kljazmy, jehož jméno jsem ani neznal, by mi také dal injekci, aby mě zachránil, ale pak by odešel. Bocman Kljazmy by mi ještě vysvětlil, v čem se mýlím. Lékař Anton by mě asi vyslechl.

Ale Stas, i když se trochu zlobil, že jsem ho vzbudil moc brzy, se mnou chtěl mluvit.

Začal jsem vyprávět. Od samého začátku, tedy od toho, jak otec ztratil práci.

Když jsem Stasovi vysvětlil ústavní právo každého občana na smrt, zaklel, vytáhl cigaretu a začal kouřit. U nás na Kariéře kouří málokdo, musí se za to platit zvýšený poplatek.

Do konce mého vyprávění Stas vykouřil tři cigarety. Zřejmě ho mé vyprávění hodně rozrušilo.

„Víš, Tikkireji, nejdřív jsem si myslel, že je to léčka,“ řekl potom.

„Jaká léčka?“

„Tvé volání. O dýmějovém moru. Bylo jasné, že mor nemáš, žádné rozšířené zornice, žádná vyrážka u očí, takže jsem se nákazy nebál. Ale proč jsi najednou telefonoval cizímu člověku?“

„Myslel jsem, když jste kapitán…“

Stas přikývl.

„No ovšem. Ale hodně se to podobalo léčce nebo provokaci. Dobře, Tikkireji, necháme toho. Možná jsem v posledních dnech hodně unavený a lekám se vlastního stínu. Pověz mi, co chceš dělat?“

Zajímalo by mě, kdo a proč by kladl léčku kapitánovi kosmické lodě. O ničem takovém jsem neslyšel, ale ptát jsem se nechtěl.

„Budu čekat na povolení k pobytu.“

Přikývl.

„Rozumějte,“ vysvětloval jsem. „Když má vláda Nového Kuvajtu zájem o imigranty, musí k nim přistupovat diferencovaně. Je to tak? Jsem mladý, zdravý, mám dobrý neuroport…“

„Co máš?“

„Kreativ – gigabit.“

„Čipová verze?“

„Jedna nula jedna.“

„Tedy,“ usmál se Stas, „ve vaší mizérii, promiň, příteli, se může pokládat za dobrý. Ale tady je bohatá planeta, kde už dávno přešli k lepším modelům. Ovšem je to věc zvyku. Mám také Kreativ, verzi sto čtyři.“

„Opravdu?“

„Absolutně. Nehodlám vyměňovat železo každý rok. Ale příliš bych na urychlené posouzení tvé záležitosti nespoléhal, Tikkireji.“

„Co mám dělat, kapitáne Stasi?“

Nějak jsem se dovtípil, že s ním můžu mluvit otevřeně, nestydět se a ptát se ho na radu.

„Přemýšlím, Tikkireji. Chci ti nějak pomoct, ale zatím nevím, jak dopadnou mé záležitosti.“ Usmál se. „Svědění ustalo?“

Udiveně jsem zjistil, že mě kůže přestala svědit.

„Uhm.“

„Dobře. Teď musím odejít, Tikkireji. Když dáš dohromady partu, posnídáme společně.“ Znovu se usmál. „Je to na mě.“

Samozřejmě jsem nezačal odmítat. Musím teď hodně šetřit.

Za hodinu, když kapitán Stas odjel z motelu za svými záležitostmi, jsem seděl na otevřené terase restaurace se šálkem kávy a pozoroval východ slunce. Kapitán mi poradil, abych pár dní nepil džusy a nejedl čerstvé ovoce. Samozřejmě jsem ho poslechl. Tím spíš, že káva i čaj zde byly velice dobré.

A navíc tu nebyla kopule nad hlavou.

Vlastní východ slunce jsem neviděl, překážel mi v tom les. Ale stejně bylo báječné vidět, jak je nebe pořád světlejší, jak přechází z černé do tmavomodré, jak hasnou hvězdy, všechny kromě dvou tří nejjasnějších, které je při soustředěném pozorování vidět i ve dne.

Občas někde vysoko prolétlo linkové letadlo a také úplně maličká světýlka flyerů. Kosmické lodě startovaly přibližně po půlhodinách. Ještě nikdy mi nebylo tak dobře. A nejdůležitější bylo, že jsem definitivně uvěřil, že vždy a všude budu potkávat dobré lidi. Takové, jako byla posádka Kljazmy nebo kapitán Stas. Opravdu se nesrovnám se svými problémy?

„Můžu si k tobě přisednout?“

Otočil jsem se a uviděl kluka asi stejně starého jako já, možná o trošku staršího. Stál se sklenicí nějakého nápoje a dost nevraživě na mě pohlížel.

„Samozřejmě, sedni si.“ Dokonce jsem posunul svou židli a uvolnil mu místo u stolu.

„Odtud je nejlepší pohled na svítání,“ vysvětlil a přisedl si. „Proč sis sedl zrovna sem?“

„Takže to je tvé místo?“

„Mé. Ale klidně seď, nekoupil jsem si je.“

Ostražitě jsme se prohlíželi. U dospělých se snadno pozná, jestli jsou dobří, nebo zlí. Ale on byl můj vrstevník. A vůbec se nepodobal žádnému z mých přátel, podle kterých bych se pokusil uhodnout, jakou má povahu. Tmavý, hubený a hodně asijské krve. Účes měl zvláštní, na stranu, aby byl vidět neuroport nad pravým uchem. U nás si neuroporty všichni naopak vlasy zakrývají. Měl bílý oblek, jaksi oficiální, jako kdyby se chystal jít do divadla nebo na schůzi.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

„Tikkirej. Nebo Tiki, někdy Kir. Ale to jen pro kamarády.“

Na okamžik se zamyslel. Potom řekl:

„Já jsem Lion. Ne Leon, ale Lion. Jasné?“

„Jasné.“

Zmlkli jsme. Servírka, která brala objednávky, pochopila, že si už nic neobjednáme, a zašla dovnitř restaurace.

„Jsi zdejší?“ zeptal se Lion.

„Ne, právě jsem přiletěl. Jsem z Kariéry, to je planeta s rudnými doly.“

Lion se ihned usmál.

„Já jsem tady už týden. Jsem z Obsluhy-7, což vůbec není planeta, ale kosmická stanice ve volném prostoru. Je tam tak příhodný uzel hyperkanálů, že se rozhodli postavit tam stanici! Naše nejbližší kolonie je Jabber, ale ve vzdálenosti osmi světelných let.“

„Oho!“ vykřikl jsem.

„Rodiče usoudili, že nastal čas přesídlit na planetu a naučit se žít s mimozemšťany. Mám ještě mladší sestru a bratra. Když je budeš dráždit, rozbiju ti hubu.“

„Nehodlám je dráždit.“

„To já jen pro každý případ,“ sdělil Lion. „Aby se nestalo, žes to nevěděl. Máš bratry a sestry?“

„Ne.“

„A co tví rodiče? Můj otec je inženýr a matka programátorka.“

„Mí rodiče zemřeli.“ Nevysvětloval jsem, jak a proč.

„Ach, promiň.“ Lion okamžitě změnil tón. „S kým jsi tady?“

„Sám.“

„A máš občanství?“

„Ano, říšské.“

Připadalo mi, že mi trochu zazáviděl. Ale proč závidět, u nás dostane občanství každý hned potom, co jeho spotřeba kyslíku a potravin činí polovinu dávky pro dospělé.

„Chceš přesídlit na Nový Kuvajt?“

„Jo.“

„Fajn.“ Lion mi podal ruku. „A nebudeme se prát, Tikkireji?“

„Ne.“ Zrozpačitěl jsem. „Měli jsme se prát?“

„No, kvůli seznámení. U nás se to tak dělá… tedy dělalo. Ale už jsme na jiné planetě.“

Oba jsme se zasmáli. Lion asi nebyl rváč a nutnost poprat se kvůli seznámení mu byla nepříjemná.

„Je tu hezky, viď?“

„Je. U nás všichni žijí pod kopulemi a atmosféra je zaprášená. Takové svítání tam není.“

„U nás není slunce vůbec,“ přiznal Lion. „Nad stanicí visí ohromná plazmová koule, zajišťující světlo. Ale to není ono. Nikdy ji nezhasínají, ani na noc, jen trochu mění spektrum.“

„Naše slunce je hodně aktivní,“ řekl jsem. „Proto jsme všichni trochu zmutovaní, ale pozitivně. Abychom vydrželi radiaci. Snesu radiaci stokrát vyšší než obyčejný člověk.“

„Já mám jen všeobecně ozdravnou mutaci, obyčejnou.“ Lion trochu zrozpačitěl, když slyšel takové novinky. „A kosti mám přizpůsobené nízké gravitaci. Tikkireji, umíš plavat?“

„Jistě.“

„Pojďme!“ Naráz dopil a vstal. „Je tady jezero, asi dvacet minut chůze odtud. Opravdové, přírodní, se zarostlými břehy, a jsou tam živé ryby. Naučíš mě plavat?“

„Zkusím to…“

Lion mě už táhl za sebou a nepřetržitě brebentil:

„Prosím otce, aby mě to naučil, ale tvrdí, že nemá čas. Podle mě neumí plavat, na naší stanici sice byly dva bazény, ale hodně mělké. Já tě taky něčemu naučím, chceš? Například jak se prát v nízké gravitaci. Je to takový speciální zápas. A proč máš na obličeji skvrny, to je mutace, nebo nemoc?“

„To je alergie.“

„Aha, už jsem ji také měl, na čokoládu a pomeranče. Proč zrovna na čokoládu a pomeranče, proč ne na květák nebo mléko?“

K večeru jsem pochopil, že mám nového kamaráda.

Samozřejmě jsem ho za jeden den plavat nenaučil, ale u břehu se už na vodě udržel. Opalovali jsme se a rozhodli jsme se, dokud budeme bydlet v motelu, udělat na tomhle místě náš hlavní štáb. Lion řekl, že v motelu jsou ještě tři rodiny, které čekají na povolení k pobytu, ale jedna má děti příliš malé, druhá nemluvně a třetí kluka, uslintaného tlouštíka, který nechce s nikým mluvit a pořád se vláčí za maminkou.

Pochlubili jsme se navzájem porty. Lion měl o něco lepší, už se zavedeným radiospojem, takže nemusel kvůli každé maličkosti zbytečně zapojovat kabel. Když jsem mu vyprávěl, že jsem letěl na lodi jako výpočetní modul, úplně ztratil náladu. To bylo opravdové dobrodružství, ne jako let s otcem a matkou turistickou lodí.

Také jsem se seznámil s jeho rodiči. Asi byli rádi, že jsme se s Lionem spřátelili, a politovali mě, že mám takové problémy se získáváním občanství. Poseděli jsme u opravdového táboráku, nakrmili mě chutným pečeným masem přímo z ohně a pak slíbili, že mě a Liona za pár dní vezmou na prohlídku města. Jeho bratr a sestra byli ještě malí a hloupí, ale dali je brzy spát, takže nám nepřekáželi.

Do svého domku jsem šel dost pozdě. Rád bych požádal, aby Lion šel se mnou, že si budeme ještě povídat, ale styděl jsem se. Bylo to asi dobře, protože po návratu byla na obrazovce ikona výzvy.

První má myšlenka byla hloupá. Napadlo mě, že ministerstvo pro migraci prozkoumalo mou žádost před termínem.

Ale volal mě kapitán Stas. Když jsem stiskl tlačítko příjmu, objevil se na obrazovce skoro ihned. Vypadal sklíčeně a ustaraně, při pohledu na mě se rozpačitě zamračil. Potom se mě zeptal:

„Jak se cítíš, Tikkireji?“

„Děkuju, skoro to zmizelo.“

Copak se o mě bál?

„Můžeš hned přijít do mé chatičky?“

Přikývl jsem.

„Tak přijď. Čekám.“

Rázem mě přešlo spaní.

Chatička byla stejná jako moje. Jen věcí tam měl kapitán Stas víc. K terminálu byly připojené dodatečné bloky, které zpracovávaly nějakou informaci.

„To je dobře, že je ti líp,“ řekl odtažitě Stas. „Poslechni, Tikkireji, chceš si něco vydělat?“

Usmál jsem se.

„Chci, ale nesmím.“

„Když budu platit já, můžeš. Nejsem občanem Nového Kuvajtu, takže na naše finanční záležitosti se zákon nevztahuje.“

„Opravdu?“

„Konzultoval jsem to s právníkem.“

„Jsem připraven!“ vykřikl jsem.

Stas mi pohrozil prstem.

„Nikdy nepřistupuj na sebelákavější nabídku bez znalosti detailů. Jasné?“

Kývl jsem.

„Takže potřebuju, aby ses zítra od rána do večera pohyboval kolem mé chatičky. Zpovzdálí, ale tak, abys viděl, kdo k ní přichází.“

„Něco se stalo?“

„Mám podezření, že se do ní pokoušel dostat nějaký zlodějíček. Nebo se dostal…“

Stas se odmlčel a zamyšleně pohlédl na terminál. Tam ubíhaly husté řady číslic a drobného textu.

„Copak nemáte elektronickou ochranu?“ zeptal jsem se.

„Tikkireji, každou elektroniku je možné blokovat. Lepší je kluk, který si hraje nedaleko.“

„A co mám dělat, když někdo…“

„Nic! Absolutně nic! Ať tě ani nenapadne dělat rozruch nebo jít blíž. Prostě se jen dívej a pamatuj si, Tikkireji! Večer mi to povíš.“

„Dobře,“ souhlasil jsem. Zítra jsme s Lionem chtěli jít zase k jezeru. Ale to je zábava a já nutně potřebuju peníze.

To Lion určitě pochopí.

„Kolik platíte?“ zeptal jsem se pro všechny případy.

„Cože, kolik?“ Stas mávl rukou. „Zaplatím dost, neboj se. Tak co, můžu se na tebe spolehnout?“

„Ano, jistě,“ řekl jsem. Napadlo mě, že kapitán má nějakou fobii a vymýšlí si nepřátele. Ale když zaplatí…

„Od devíti ráno. Až do večera, vrátím se v osm nebo v devět. Ráno se víc najez a vezmi si hamburgery s sebou. Na, není to moc, ale…“

Podal mi peníze. Upřesnil:

„Máš kreditní kartu? Hotovost skoro nenosím.“

„Nemám. A nemáte strach, že kreditku můžou sledovat?“

Stas se usmál.

„Tikkireji, nepovažuj mě za paranoika. Současný boom papírových peněz je hloupost. Je jednodušší pořídit si anonymní účet v bance než měnit otisky prstů. Navíc každý neuroport se dá číst na dálku, a už ho nepaděláš. Ne, nebojím se používat kreditku. A doporučuju ti, aby sis ji časem pořídil.“

Trochu jsem se zastyděl a přikývl jsem.

„Běž, Tikkireji,“ zavelel Stas. „Vyspi se.“

Až ve dveřích mě dostihl jeho dotaz:

„Tikkireji, pověz…“

Otočil jsem se.

„Opravdu ses rozhodl zůstat na Novém Kuvajtu? Nechceš zkusit štěstí na jiné planetě?“ zeptal se Stas.

Podivil jsem se.

„Tady se mi moc líbí. A na nový přelet nemám peníze. Je snad Nový Kuvajt špatná planeta?“

„Dobrá,“ přikývl Stas. „Trocho rozežraná, ale dobrá. Pusť to z hlavy. Dobrou noc.“

Vyšel jsem ven a Stas usedl k terminálu. A myslím si, že na mě ihned zapomněl.

Lion se neurazil. Vůbec. Naopak ho dobrodružství vzrušilo.

„Střechu máš v pořádku?“ zeptal se věcně. „Jsou takoví blázni, kterým se pořád zdá, že je někdo sleduje. Nepoužívají kreditky a v terminálech vypínají všechen příjem…“

„Kreditku používá,“ zabručel jsem. „Je zvláštní, ale blázen ne. Co když má opravdu nepřítele?“

„Pak je to nebezpečné,“ usoudil Lion. „Ale zajímavé. Víš co, usadíme se na střeše tohohle domku a budeme se opalovat. Odtud musí být dobře vidět. Pak půjdeme do kavárny, která je u brány motelu. Taky odtud je možné sledovat. A potom si ještě někde sedneme. Nemusíme trčet celý den na jednom místě, bylo by hned jasné, že pozorujeme.“

„Rozdělím se s tebou o peníze, které mi Stas dá,“ slíbil jsem.

„Ne, teď ne. Teď je potřebuješ ty. Až zbohatneš, dáš mi je.“

Nedovolil jsem se Stase a Lionovi jsem to řekl sám od sebe. Vždyť jsem mu důvěřoval a bezpečně jsem věděl, že to nikomu neřekne.

Koupili jsme si kolu a popcorn, vytáhli na střechu televizi, aby bylo veseleji, a začali se opalovat. Mám pleť dost tmavou, Lion také, takže jsme se úžehu nebáli. Ale jeho matka nám přece jen dala nějaký speciální krém.

„Ty máš ale štěstí na dobrodružství,“ řekl Lion a na bobku si natíral kolena krémem. „Dostal jsi říšské občanství, to za prvé. A já musím ještě rok nebo dva chodit do školy s dětským průkazem jako blbeček! A letěl jsi na lodi jako výpočetní modul! To za druhé! Málem jsi umřel na alergii a spřátelil se s opravdovým kapitánem! To za třetí a za čtvrté! A teď pomáháš vypátrat zloděje! To za páté!“

„Vypátrat zloděje pomáháš i ty!“ utěšil jsem ho.

„Jenom kvůli tobě,“ přiznal poctivě Lion. „Je fajn, že jsme se seznámili, viď?“

„Samozřejmě!“

Našli jsme v televizi zajímavý kanál, který ukazoval různé planety, začali ho sledovat a u toho popíjeli kolu. Lion vysílání živě komentoval, přestože na těch planetách nikdy nebyl, zato žil na kosmické stanici, kam přilétaly nejrůznější lodě. Viděl všechny mimozemšťany a mluvil s nimi. Měl staršího kamaráda, který dříve sloužil v říšské armádě a jehož strýc žil na Edemu. „Tam je taky hezky, strýc nám poslal video,“ vysvětlil Lion. „Ale je těžké se tam dostat, mají vysokou porodnost. Strýc má šest dětí, ale musí mít ještě tři. Tomu se říká osídlování kolonií intenzivní metodou.“

Už jsem ho neposlouchal. Nedíval jsem se na obrazovku, ale na Stasovu chatičku.

Přišel k ní mladík, okamžik si hrál se dveřmi a vstoupil dovnitř!

„Je tu,“ zašeptal jsem. „Lione, viděls?“

„Co?“ Přímo nadskočil.

„Nějaký mladík vlezl do chatičky! Jen tak lehce prošel dveřmi, jak kdyby měl klíč.“

„Vždyť jsem se díval,“ Lion se zarazil. „Díval jsem se. Ale vždycky, když se rozkecám, zmeškám to nejzajímavější.“

Najednou jsem si uvědomil, že jsem toho mladíka už někde viděl. Ubytovával se hned za mnou.

„Zůstaneme zatím tady,“ řekl jsem. „Snad tam dlouho nebude.“

Ale mladík byl v chatičce hodně dlouho.

Uplynulo půl hodiny, hodina. Lion se na mě zadíval a pak se zeptal:

„Nezdálo se ti to?“

Zavrtěl jsem hlavou. Lion vzdychl a ulehl na záda. Asi ho už přestalo bavit válet se na střeše, tím spíš, že banditu vůbec nezahlédl.

„Budu spát a opalovat si břicho,“ usoudil. „Když bude něco zajímavého, řekni mi.“

V tom momentě se dveře chatičky otevřely, nezvaný návštěvník vyšel a rychle zamířil k hustým keřům, vysázeným podél hlavní aleje.

„Už odešel,“ řekl jsem hrdě.

Lion se rychle otočil a zavrtěl hlavou.

„Kam?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tance na sněhu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.