Brent Weeks v nakladatelství

FANTOM Print

NOČNÍ ANDĚL

Cesta stínů

Hranice stínů

Za stíny

SVĚTLONOŠ

Černý arcimág

Oslnivá čepel

Oko temnoty

FANTOM Print

2015

Copyright © 2014 by Brent Weeks

Translation © Petra Kubašková

Cover © Lubomír Kupčík

ISBN ePUB 978-80-7398-783-1

ISBN Mobi 978-80-7398-784-8

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Kristi, která je stále lepší – a nutí mě, abych si počínal stejně;
a pro maminku, která dokázala v sedmiletém klukovi s odporem ke čtení
vypěstovat celoživotní lásku.

Člověk, který se spokojí s životem o samotě, je buď zvíře, nebo bůh.

— Aristoteles

The Great Desert – Velká poušť; Crater Lake – Kráterové jezero; Kelfing – Kelfing; Tyrea – Tyrea; The Badlands – Krutozemě; Rekton – Rekton; Umber River – Okrová řeka; Karsos Mountains – Karsoské hory; Seers Island – Ostrov proroků; Garrison – Garriston; Atan’s Teeth – Atanovy zuby; The Everdark Gates – Brány věčné temnoty; The Cerulean Sea – Azurové moře; Wiwurgh – Wiwurgh; Smussato – Smussato; Pericol – Pericol; White Mist Reef – Útes bělavých par; The Deeps – Hlubiny; Cravos – Kravos; Abornea – Abornea; Azulay – Azulay; Odess – Odessa; The Narrows – Úžiny; Tabes – Tabes; Melos – Melos; Aslal – Aslal; Ruthgar – Ruthgar

The Verdant Plains – Zelené pláně; Paria – Paria; Aghbalu – Aghbalu; The Seven Satrapies – Sedm satrapií; Idoss – Idoss; The Red Cliffs – Rudé útesy; The Cracked Lands – Rozeklané planiny; Atash – Ataš; Ruic Head – Rúská hlava; Ru – Ru; The Chromeria – Chromerie; Big Jasper – Velký Jaspis; Cannon Island – Dělostřelecký ostrov; Little Jasper – Malý Jaspis; Green Haven – Zelený přístav; The Floating City – Plovoucí město; Rath – Rath; Blood Forest – Krvavý hvozd

1. kapitola

Ke dveřím Bílé přistoupili dva Černí strážcové. Mladší z nich rytmicky křupal klouby na pravé ruce. Bratři Greylingové se zastavili před dveřmi a váhali. Křup, křup, křup. Křup, křup, křup.

Gill, ten starší, se podíval na mladšího bratra, jako by se snažil napodobit ostrý pohled jejich velitele. Gavin tohle hrozně nenáviděl, nicméně s tím praskáním přestal.

„Čekání je k ničemu,“ řekl Gill. „Tak tu ruku aspoň použij.“

Bylo brzy ráno. Bílá obvykle vycházela z komnat nejdřív odteď za dvě hodiny. Při jejím chátrajícím zdraví dělala Černá stráž všechno pro to, aby staré ženě těch posledních pár měsíců usnadnila.

„Proč to vždycky musím být já, kdo –“ zeptal se Gavin. Gillovi bylo devatenáct, o dva roky více, ale měli stejnou hodnost a nedávno byli oba zároveň jmenováni plnohodnotnými strážci.

„Jestli to propásne kvůli tomu, že se se mnou dohaduješ…“ Gill schválně nedokončil. „Zabouchej,“ řekl rázně. Byl to rozkaz.

Gavin Greyling se zamračil a zaklepal. Vyčkal obvyklých pět vteřin a otevřel. Oba bratři vstoupili dovnitř.

Bílá neležela v posteli. Modlila se i se svou komorní otrokyní, navzdory vysokému věku byly obě tváří na podlaze a čelem k vycházejícímu slunci, jež sem svítilo otevřenými balkonovými dveřmi. Kolem dvou stařen profukoval chladný vítr.

„Nejvyšší paní,“ řekl Gill. „Račte prominout. Ale musíte něco vidět.“

Pohlédla na ně a okamžitě je poznala. Někteří šlechtici a pánové světla nebrali mladší – i když plnohodnotné Černé strážce – vážně. Ta přezíravost ťala do živého také proto, že byla částečně oprávněná. Gavin věděl, že ještě před rokem by se nestalo, že by ho v pouhých sedmnácti letech přijali k Černé stráži jako rovnocenného člena. Bílá s ním však vůbec nejednala jako s někým méněcenným. I kdyby mu někdo řekl, že stařena příštího dne skoná, ochotně by za ni položil život.

Přerušila modlitbu a oni jí pomohli do kolečkového křesla, ale když se stará otrokyně s bolavými kyčlemi začala kolébat k balkonu, aby jej zavřela, Gill ji zastavil.

„Musí se podívat z balkonu, děvče^1,“ řekl Gavin.

1 Oslovení pro otrokyni (pozn. překl.).

Gavin přikryl Bílou dekami a udělal to šetrně, ale pečlivě. Strážci se přesně naučili, kolik ohleduplnosti unese její hrdost, a kolik bolesti snese její tělo. Vyjel s křeslem na balkon. Nebránila se, neříkala, že to zvládne sama. Ještě nedávno by to udělala.

„Tam, v zátoce,“ řekl Gill.

Pod nimi se rozprostírala překrásná zátoka na Malém Jaspisu. Dnes byl Svátek světla a temnoty, den rovnodennosti, a pomalu se schylovalo k oněm podzimním dnům, v něž všichni doufali – kdy je vzduch chladivý, ale nebe oslnivě modré, nestálé vody klidnější. V samotné zátoce bylo nápadně málo lidí. Flotila stále ještě bojovala s Barevným princem u Ru a snažila se zastavit jeho postup. Gavin tam měl být také. V předvečer bitvy byl však spolu se třemi dalšími vyslán na klouzáku zpátky, aby podal hlášení o rozmístění flotily a jejích dalších plánech.

V tuto chvíli již bylo nepochybně po bitvě a nezbývalo než čekat na zprávy, zda se mohou radovat z vítězství, či se připravovat na válku, která rozerve Sedm satrapií na kusy. Proto se tedy Bílá modlí , uvažoval Gavin. Má cenu modlit se za výsledek události, která již proběhla? Je to ještě něco platné?

Je to vůbec někdy něco platné?

Bílá mlčky čekala a hleděla k zátoce. Gavin se obával, že už neuvidí nic. Přišli za ní pozdě? Ale Bílá jim důvěřovala, na nic se neptala, zkrátka jen čekala a minuty ubíhaly.

A potom se najednou za zátočinou Velkého Jaspisu zjevilo tělo. Rozměry toho tvora šlo nejprve jen těžko rozeznat. Vynořil se sto stop od vysokých hradeb, táhnoucích se po celém obvodu Velkého Jaspisu, na nichž se strkali lidé, aby lépe viděli. Mořský démon byl nejprve patrný jen díky brázdě, která se za ním ve vodě šířila napravo i nalevo.

Čím blíže démon byl, tím více zrychloval. Jeho pootevřená křížovitá tlama hltala mořskou vodu a nasávala ji do prstencovitého chřtánu, aby ji opět vystřikovala v gejzírech skrze žábry po celé délce těla. Tlama se nyní rozevřela dokořán a s každým jejím hltavým nasátím tryskala voda do obou stran i dozadu a tvořila obrovské vějíře, vždy asi po padesáti stopách, načež se masivní svaly smrštily a voda za tou obludou mocně bublala.

Mořský démon se blížil k vlnolamu, který chránil Západní zátoku. Jedna galéra ujížděla k mezeře ve vlnolamu a snažila se uniknout. Kapitán však nevěděl, že při démonově rychlosti je to ten nejhorší možný směr úniku.

„Chudák,“ zamumlal Gill.

„Záleží na tom, jestli je to náhoda nebo útok,“ pravila Bílá se strašidelným klidem. „Jestli se s tou lodí dostanou do vlnolamu, možná budou jediní, kdo vyvázne.“

Otroci na galéře zvedali vesla z vody jako jeden muž a snažili se dělat na moři co nejmenší vlny. Mořští démoni jsou teritoriální tvorové, nikoli predátoři.

Mořský démon minul galéru a plul dál. Gavin Greyling s úlevou vydechl a slyšel, že ostatní udělali totéž. Jenže vtom se démon ponořil a zmizel v náhlém oblaku mlžného oparu.

Když se znovu vynořil, byl rozpálený do ruda. Voda kolem něj vřela. Démon se stočil na moře.

Nemohli udělat nic. Mořský démon vyjel na moře, pak se otočil, začal se vracet a zrychlovat. Mířil přímo na příď galéry, jako by se chtěl s vyzyvatelem střetnout čelně.

Kdosi tiše zaklel.

Mořský démon neuvěřitelnou rychlostí narazil do galéry. Několik námořníků sletělo z paluby: někdo do moře, někdo doletěl obloukem na démonovu hrbolatou, ostnatou hlavu.

Na okamžik to vypadalo, že se loď nějakým zázrakem udrží pohromadě, ale potom se příď zhroutila. Kusy dřeva se rozletěly na všechny strany. Stožáry se lámaly.

Celá galéra – tedy polovina, která z ní ještě zbyla – byla tlačena vzad, deset stop, dvacet, třicet… a do vzduchu stříkaly obrovské vějíře vody. Mořský démon při pohybu vpřed jen na chviličku zpomalil. Potom se obrovská kladivovitá hlava ještě víc vynořila z vody a jela dál a galéru to stáhlo do vln. Trup lodi z tvrzeného dřeva pukl a roztříštil se, jako když se hodí hliněným hrncem o zeď.

Mořský démon se potopil a robustní ostnatou hlavou stáhl vrak s sebou.

O sto stop dál se udělala na hladině obrovská vzduchová bublina, jak zbytky paluby pod vodou povolily. Loď se však už nevynořila. Zůstaly jen trosky, vyplavené mořem, a ani těch nebylo zdaleka tolik, kolik by člověk čekal. Loď zkrátka zmizela. Z původní posádky o několika stech mužích se teď ve vlnách zmítal možná tucet námořníků. Většina neuměla plavat. Gavin Greyling se naučil plavat při výcviku u Černé stráže. Vždycky mu připadalo šílené, že většina námořníků jsou neplavci.

„Tam,“ řekl Jill a ukazoval prstem. „Vidíš tu stopu z bublin?“

Mořský démon díky bohu neuvízl ve vlnolamech. Zdálo se však, že tam, kam má namířeno teď, bude daleko hůř.

„Nejvyšší paní,“ ozval se hlas za nimi. Byl to pán světla Carver Černý, muž zodpovědný za všechny světské detaily řízení Chromerie, jež nespadaly do kompetence Bílé. Byl to vysoký muž s řídnoucími vlasy a olivovou pletí, v ilytských kalhotách a přiléhavém kabátci. Zbytky dlouhých tmavých vlasů měl silně prokvetlé stříbrem. Gavin ho vůbec nezaregistroval. Je Černý strážce a vůbec si nevšiml, že přišel.

„Pardon. Klepal jsem, ale nikdo nereagoval. Ta bestie krouží kolem Jaspisů, teď už popáté. Dal jsem kanonýrům na Dělostřeleckém ostrově rozkaz, aby nepálili, dokud nezaútočí. Chtějí vědět, jestli mohou tohle považovat za útok.“ Obranu Malého Jaspisu měl teoreticky v popisu práce, ale pán světla Černý byl opatrný správce, rád se vyhýbal odpovědnosti, jak jen to šlo.

Co zmůže dělová koule proti takovéhle obludě?

„Řekněte, ať vyčkají.“

„Slyšeli jste!“ zařval Černý s rukou s mnoha prsteny přiloženou k ústům jako trychtýř. Na střeše byl sekretář, jedno patro nad balkonem Bílé, v ruce držel naleštěné, jednu stopu široké zrcadlo a nakláněl se přes okraj, aby slyšel.

„Ano, nejvyšší pane!“ Muž rychle předal zrcadlem signál a na kraji střechy ho vystřídala mladší žena a snažila se doslechnout a předstírat při tom, že neslyší špatné věci.

Mořský démon teď objížděl pobřeží, plul tak nízko pod hladinou, že mu byl vidět hřbet. Prorazil hlavním přístavním dokem, zřejmě aniž by si to uvědomoval, a teď dospěl k protilehlému severnímu cípu Velkého Jaspisu.

„Do prdele.“ Tohle proběhlo hlavou všem, ale ten, kdo to řekl nahlas, byla Bílá. Sprosté slovo? Z úst Bílé? Gavin Greyling myslel, že tyhle výrazy ani nezná.

Lidé na Liliovém stonku ztratili obludu, jež se přiblížila k Velkému Jaspisu, z dohledu, a když se mořský démon vyřítil směrem na most, nikdo z nich nestihl reagovat.

Most se klenul přesně tak vysoko, kam dosahovaly vlny. Neměl žádné podpěry a byl vyroben z mřížky prolínajícího se žlutého a modrého luxinu, takže celek vypadal zelený. Stovky let odolával náporu moře díky chromaturgii tak zručné, že překonala možná i schopnosti samotného Gavina Guila. Most nejednou posloužil jako vlnolam pro lodi, které uvízly mimo příbřežní hráz, a zachránil stovky životů. První, náhodný kontakt mořského démona s mostem otřásl celou strukturou. Stovky lidí se při tom nárazu neudržely na nohou.

Obrovské tělo klouzalo asi deset nebo dvacet stop po hladkém luxinu, následně zpomalilo a zdálo se, že nechápe, čeho se to dotýká. To zmatení však trvalo jen okamžik, než démon opět vypustil oblaka páry. Jeho hlava se vnořila do vln, rychle vyrazila na moře, obrovský ocas pleskl do vody poblíž Liliového stonku a poslal gejzíry téměř po celé jeho délce.

A pak, dál v moři, se znovu otočil.

„Ať Dělostřelecký ostrov začne pálit!“ vykřikla Bílá.

Dělostřelecký ostrov se nacházel v zátočině naproti Liliovému stonku. Pravděpodobnost, že to kanonýři zvládnou, byla mizivá.

Pořád ale lepší odvést démonovu pozornost alespoň trochu než vůbec.

První kulverina vystřelila okamžitě, muži tedy určitě čekali na povel k palbě. Bylo však třeba dostřelit přinejmenším na tisíc stop. Minuli nejméně o stovku. Dalších pět děl, namířených správným směrem, promluvilo jedno po druhém, výstřel se chviličku opožďoval za jasným zábleskem z hlavně a rána dolehla k věži přibližně ve stejnou dobu, kdy uviděli žbluňknutí. Ani jedno dělo netrefilo. Nejbližší šplouchnutí bylo o více než padesát stop od cíle. A žádné z nich démona neodradilo.

Dělostřelci začali nabíjet takovou rychlostí a tak hbitě, jak se dosáhne jen neúnavným výcvikem. Další hromadnou salvu však nemohli stihnout. Mořský démon byl zkrátka příliš rychlý.

Na Liliovém stonku vypukl chaos. Koňské spřežení upadlo, zpanikařilo a i s kočárem se na omezeném prostoru mostu převrátilo na bok a zatarasilo cestu mužům a ženám, kteří se chtěli dostat na Velký Jaspis. Lidé přelézali přes zmítající se a kousající koně, lezli i pod nimi.

Masa prchajících lidí se hrnula ven druhým koncem mostu, lidé padali, někteří byli ušlapáni. Pár jich to stihne…

„Carvere,“ řekla Bílá přiškrceným hlasem. „Běž a zařiď, ať je postaráno o mrtvé a raněné. Jsi rychlejší než já, navíc já musím vidět, jak tohle skončí.“

Černý pán světla byl venku ze dveří dřív, než domluvila.

Zbývalo čtyři sta stop. Tři sta.

Bílá natáhla ruku, jako by mohla mořského démona zastrašit pouhou vůlí. Tiše, ale urputně šeptala modlitbu.

Dvě stě stop. Už jen sto.

Pod mostem se z opačné strany najednou přihnalo druhé tmavé tělo a kolosální srážka s mořským démonem způsobila gejzír vysoký stovku stop. Mořského démona to vymrštilo do vzduchu a kus do strany. Černé tělo – sice také masivní, ale v poměru s mořským démonem malé – do něj narazilo zespodu. Oba tvorové se zřítili zpátky do vody, ani ne dvacet stop od Liliového stonku.

Nesmírná masa démonova těla se hrnula proti trubicovitému mostu, přes který se převalila vodní stěna. Celá stavba se otřásla, ale neroztříštila se.

V gejzírech vody a gigantickém výdechu se objevily ocasní ploutve a černý ocas. Ten udeřil dolů do démonova těla a potom se velryba vrhla do Zátoky na Malém Jaspisu. Pryč, dál od mostu.

„Velryba,“ vydechla Bílá. „Byla to snad…“

„Vorvaň obrovský, nejvyšší paní,“ řekl Gill, který zbožňoval příběhy o těchto mořských zápasnících. „Černý obr. Nejmíň třicet stop dlouhý a s hlavou jako beranidlo. Takhle velkého vorvaně jsem však ještě neviděl.“

„Vorvani ale přece v Azurovém moři nežijí už…“

„Čtyři sta let. Od té doby, co se uzavřely Brány věčných temnot. Ačkoli některé ještě přežily dalších sto nebo… Pardon,“ omlouval se rychle Gill.

Nevnímala ho. Všichni byli příliš rozrušení. Mořský démon byl očividně omráčený. Do ruda rozpálené tělo zmodralo a kleslo do vln, ale jakmile se moře uklidnilo po srážce dvou gigantů, objevila se opět rudá záře. Voda syčela.

Velké tělo se pod hladinou převalilo, obrátilo a dalo se znova do pohybu – hnalo se za velrybou.

Bílá řekla: „Tenhle druh velryby je údajně velmi agres…“

Čtyři sta stop od břehu vystříkl další gejzír a dva kolosy se opět střetly.

Vorvani byli jediní přirození nepřátelé mořských démonů v Azurovém moři. Jenže mořští démoni je všechny už před dávnou dobou pozabíjeli. Prý.

Dívali se; následovala další srážka, tentokrát o něco dál. Tiše přihlíželi a dole na Liliovém stonku už probíhaly záchranné akce.

„Myslela jsem, že vorvani byli obvykle… modří?“ zeptala se Bílá Gilla a stále hleděla do moře.

„Tmavomodří nebo šedí. Existují i zmínky o bílých, možná mýtických.“

„Tenhle se ale zdál černý, nebo ne? Nebo už mě klame zrak?“

Bratři se na sebe podívali.

„Černý,“ řekl Gill.

„Rozhodně černý,“ řekl Gavin.

„Bilhah,“ oslovila Bílá svou komorní otrokyni jménem. To bylo, pokud se Gavin pamatoval, poprvé. „Co je dnes za den?“

„Dneska je Svátek světla a tmy, paní. Den, kdy světlo a tma bojujou o to, kdo opanuje oblohu.“

Bílá se pořád neotáčela. Tiše řekla: „A v tomto čase rovnodennosti, když víme, že světlo musí zemřít, když vítězství není možné, zachrání nás nikoli bílá velryba, ale černá.“

Ostatní zamyšleně pokývali hlavami a Gavin měl pocit, jako by byl svědkem nějakého nesmírně důležitého okamžiku. Podíval se z jednoho na druhého. „Tudíž?“ zeptal se. „Co to znamená?“

Gill ho plácl zezadu po hlavě. „No, to je otázka, co?“

2. kapitola

Z dlaní Gavina Guila krvácela teplá, hustá šeď a mazala se po kluzkém vesle, jež držel v rukou. Donedávna si myslel, že na muže pracujícího především slovy má úctyhodné mozoly, ovšem na deset hodin u vesla vás nepřipraví nic.

„Důtko!“ řekla sedmička nahlas, aby slyšeli i ti vpředu. „Další obvazy pro Jeho svátost.“

Pár otroků na téhle galéře se unaveně usmálo, ale tempo nezmírnilo. Rytmus neúprosně udávaly velké bubny z telecí kůže. Zkušený muž mohl tohle tempo vydržet celý den, i když s obtížemi. Na každé lavičce byli tři muži, a když se jeden potřeboval napít, najíst nebo použít kyblík, dokázali to zbylí dva chvíli utáhnout sami.

Důtka přišla s roličkou obvazů. Naznačila Gavinovi, aby nastavil ruce. Důtka byla ten nejstatnější kus ženské, jaký kdy Gavin viděl, a že poznal u Černé stráže lecjaké dámy. Sundal zkrvavené pařáty z vesel. Nebylo ještě ani poledne, ale on už nemohl prsty ani protáhnout, ani sevřít. Veslovat se bude až do tmy; v tuto roční dobu to znamenalo dalších pět hodin. Důtka mu sundala obvaz, který vypadal, jako by na něm bylo něco zaschlé.

Gavin si říkal, že jsou horší věci než infekce. Jenže jak mu zkušeným, ale nepříliš šetrným pohybem obvazovala ruce, ucítil něco štiplavého jako pryskyřice… a do ní něco jako hřebíček… a uslyšel tichounké, tetelivé tříštění rozpadajícího se ultrafialového luxinu.

Na chvíli se vrátil starý Gavin, kterého okamžitě napadlo, jak by mohl takové neopatrnosti využít. Zhmotňování přímo z rozpadajícího se luxinu bylo sice těžké, ale Gavin Guile se málokdy nechal zastavit těžkostmi. Byl arcimág; není přece nic, co by nemohl…

Není nic, co udělat mohl. Teď. Teď byl totiž slepý vůči všem barvám. Nebyl schopný zhmotnit nic. Svět, ponořený ve slabém světle pomalu se houpajících luceren, pro něj plaval v šedivých odstínech.

Důtka mu uvázala na hřbetech rukou uzle a zavrčela. Gavin si to vyložil jako znamení a opět zvedl unavené paže k veslům.

„Do-do-dobrý proti infekci,“ řekl jeden z jeho parťáků u vesla, osmička, ale někteří mu říkali Doprdeláč. Gavin netušil proč. Tohle byla zhýralá komunita s vlastním slangem a vtípky, kterým rozuměli jen oni. Gavin toho nebyl součástí. „Tady dole tě infekce zabije v cuku letu.“

Že by ultrafialový luxin pomáhal proti infekci? Tohle Chromerie neučila, což však neznamenalo, že tomu tak není. Nebo je to možná nový objev, učiněný za války, a nikdo mu to neřekl. Myšlenky ho však zavedly k jeho bratrovi Dazenovi, který si záměrně udělal řeznou ránu na hrudi. Jak to, že Dazen nepodlehl infekci v onom pekle, které mu Gavin vybudoval?

Že by snad šílenství, které Gavina přimělo zabít uvězněného bratra, nebylo ve skutečnosti šílenstvím, nýbrž obyčejnou horečkou?

Na tyhle úvahy už bylo pozdě. Znovu si vzpomněl na krev a mozek, které vystříkly z Dazenovy lebky a vymalovaly stěnu jeho cely poté, co ho Gavin zastřelil.

Gavin uchopil ovázanýma rukama ošoupané veslo s ulpělým potem, krví a mazem z mnoha rukou.

„Narovnej záda, šestko,“ řekla osmička. „Esli to všechno potáhneš zádama, tak tě zabije oustřel.“ Tolik slov a ani jedno sprosté mezi nimi? Zázrak.

Osmička si Gavina svým způsobem adoptoval. Gavin věděl, že šlachovitého Angarce k téhle ochotě nemotivuje jen čistý soucit. Gavin byl třetí muž u jejich vesla. Čím méně Gavin zabíral, tím víc se museli snažit sedmička s osmičkou, aby udrželi rychlost, a kapitánu Dělostřelci na rychlosti hodně záleželo. Nechtěl se zdržovat v blízkosti padlého Ru.

Za další týden už bude mít Chromerie na cestě lovce pirátů: bukanýry, kteří mají pochytat ty, kdo se sesypou na vraky útočící flotily a zachrání muže jen proto, aby je mohli naverbovat. Za ty, kteří mají vlivné příbuzné, se budou snažit získat výkupné, avšak mnoho dalších poputuje rovnou na velké otrocké plantáže v Ilytě, kde mohou beztrestně vyložit své živé zboží. Jiní vyhledají bližší otrocké trhy, kde zkorumpovaní úředníci zfalšují dokumenty prohlašující, že tito otroci byli získáni legálně ve vzdálených přístavech. Mnohý otrok přijde o jazyk, aby nemohl vyzradit, jak to bylo doopravdy.

K tomuhle jsem dovedl své lidi, Karris. K otroctví a smrti.

Gavin zabil boha, a beztak prohrál bitvu. Když zhouba povstala z hlubin moře, rozdrtila chromerijskou flotilu a jejich naděje hodila přes palubu stejně jako spoustu ostatního, co na ní bylo.

Kdybych byl prohlášen promachem, nestalo by se to.

Pravda byla, že Gavin neměl zabít jen svého bratra; měl zabít i otce. Kdyby pomohl Kipovi probodnout Androsse Guila, místo aby se je snažil od sebe odtrhnout, byl by Andross mrtvý a Gavin by byl teď v náručí své ženy.

„Už sis někdy myslel, žes byl moc měkkej?“ zeptal se Gavin sedmičky.

Muž udělal ještě tři velká tempa, než konečně odpověděl. „Víš, jak mi řikaj?“

„Myslím, že jsem někoho slyšel říkat ti Orholame? Protože jsi číslo sedm?“ Jako šestka byla číslo pro člověka, sedmička byla číslem Orholamovým.

„Kvůlivá tomu to neni.“

Přítel. „Proč teda?“

„Nedostaneš odpovědi, páč na ně nečekáš,“ řekl Orholam.

„Já už se načekal dost, starouši,“ odvětil Gavin.

Další dvě dlouhá tempa a Orholam řekl: „Ne. Na všechny tři. To je třikrát ne. Některý lidi dávaj pozor, jen když maj všechno trojmo.“

Já ne. Táhni k čertu, Orholame. A ten, po kterém tě pojmenovali, taky.

Gavin se zašklebil ve známé veslovací agonii a vrátil se do tempa; máchnout, natáhnout se, zapřít se o prkýnko pod nohama a zabrat. Na Hořké kocábce bylo sto padesát veslařů, osmdesát mužů na téhle palubě a dalších sedmdesát nad nimi. Otvory mezi horní a dolní palubou galéry propouštěly zvuk bubnů a rozkazy.

Mezi dvěma palubami však neprocházel jen zvuk. Gavinovi připadalo, že jeho čich po několika dnech otupěl, ale zdálo se, že na něj vždycky zaútočil nějaký další puch. Angarci se chvástali jako čistotní lidé, a možná jimi i byli – Gavin neviděl u otroků na galéře žádné příznaky malárie nebo potivé horečky a každou noc kolovaly mezi otroky kbelíky – první plný mydlinkové vody, kterým se ošplouchli, a druhý plný čisté mořské vody, kterou to měli smýt. Cokoli však steklo dolů, schytali samozřejmě otroci v nižším patře – a ještě větší špína dotekla do podpalubí. Paluby byly věčně kluzké, bylo tu horko a vlhko, člověk se neustále potil a střílnami to moc nevětralo, leda tak při silném větru. Kapičky z horní paluby, které padaly Gavinovi na hlavu a záda, podezřele páchly.

Bylo slyšet, že někdo schází ze schodů lehkým krokem zkušeného námořníka. Vedle Gavina luskly prsty, ale on se tam nepodíval. Byl teď otrok; musel se podle toho chovat, nebo bude bit za neposlušnost. Ponižovat se ale nemusí. Na druhou stranu pořád musel veslovat a to mu bralo veškerou sílu.

Důtka sundala Gavinovi ruku z vesla, odepnula pouta, pískla na číslo dvě. Jednička a dvojka byli na vrcholu proměnlivé otrocké hierarchie, mohli sedět vpředu a odpočívat, měli dostatek důvěry na to, aby se mohli volně pohybovat bez řetězů, a museli veslovat jen tehdy, když se jinému otrokovi udělalo špatně nebo omdlel vyčerpáním.

Když Důtka spoutala Gavinovi ruce za zády, podíval se na kapitána Dělostřelce, který stál nahoře na schodech, mimo jejich prostor. Dělostřelec byl Ilyťan; kůži měl černou jako noc, divoké kudrnaté vousy, pěkný brokátový kabátek nosil rozepnutý na nahém těle a k němu volné námořnické kalhoty. Byl hezký oním zvláštním způsobem jako šílenci a prorokové. Mluvil sám se sebou. Mluvil s mořem. Nepřipouštěl si nikoho rovného na zemi ani na nebi – a pokud šlo o střílení ze zbraní jakýchkoli rozměrů, bylo to i oprávněné. Před nedávnou dobou vyskočil Dělostřelec z lodi, kterou Gavin podpálil a prošpikoval děrami. Gavin ho jen tak z rozmaru ušetřil.

Vykonané dobro tě zabije.

„Pojď nahoru, Guilíku,“ řekl kapitán Dělostřelec. „Už mi docházejí důvody, proč tě nechávat naživu.“

3. kapitola

Kipovy dlaně krvácely jasnou červeň kolem kluzkého vesla v jeho rukou. Na dlaních měl puchýře. Puchýře se plnily bezbarvou plazmou. Jemná kůže pod nimi pukala. Krev se nahrnula do plazmy jako červený luxin. Neustále se třela o veslo, puchýře praskaly, krvácely. Změnil úchop. Udělaly se mu nové, bezbarvé puchýře. Plnily se červení. Praskaly.

On však barvu neviděl. Neviděl nic. Mohl si jen představovat barvy, jež na něj čekají, jakmile sundá pásku, kterou mu Zymun uvázal přes oči, aby nemohl zhmotňovat. Zymun, polychromatik, který následoval Barevného prince. Zymun, který se pokusil Kipa zabít v Rektonu a také spáchat atentát na Gavina u Garristonu. Zymun, který i teď držel Kipovi pistoli u hlavy. Zymun, jeho nevlastní bratr.

Zymun, kterého zabije.

„Proč se usmíváš?“ zeptal se Zymun.

Veslový člun se houpal a poskakoval na vlnách už druhým dnem. Když Kip nemohl použít oči, nemohl reagovat na chaotický pohyb moře, zabrat veslem ve správný čas, zastavit, když bylo třeba. Tu a tam zabral jedním veslem a cítil, že nezabírá do vody. Bezmocně se plácal, dokud na něj Zymun nevyštěkl nějaký rozkaz. Dělal to už dva dny. Dva dny plné agónie.

Páska přes oči byla první den peklo: Kip měl opuchlé oči. Při bitvě se nedopatřením uhodil a potom mu dal Zymun pěstí do tváře. Na levé straně obličeje měl tucet malých řezných ranek, stejně jako po celé levé paži od toho, jak cimbuří zelené zhouby zasáhla dělová koule a roztříštila ho na padrť. Andross Guile ho bodl do ramene a sekl ho přes žebra.

Nebýt jeho výcviku od Černé stráže za posledních pár měsíců a také toho, že mu na hlavu mířila pistole, nebyl by se Kip schopen pohnout. Při nezvyklém pohybu se mu svaly třásly, pohybovaly se neohrabaně. Záda měl v jednom ohni. Přední část nohou bolela jako čert, jak je musel nepřetržitě zatínat, aby udržel rovnováhu na pohupujícím se člunu. Paže a ramena na tom byly ještě o něco hůř. A jeho ruce! Dobrý Orholame, jako by mu je někdo vymáchal v utrpení. Popálená levačka, která už se předtím pomaličku uzdravovala, nyní připomínala pařát. Bolelo to, když ji chtěl napnout, povolit, i když ji nechal jen tak.

Kip byl tlustý, vyřízený a měl strach.

„Víc na levobok,“ řekl Zymun znuděně. Nezatěžoval se přemýšlením, proč se Kip usmál. Byl příliš vychytralý, než aby se k němu přiblížil při drobné provokaci, a vlny byly dnes příliš divoké, než aby se nechal rozhodit kvůli chvilkovému potěšení.

Nikdy se nenabídl, že by chvíli vesloval místo něj.

Jediné, co Kipa hnalo dál, byl strach. Bát se celé dva dny ho vyčerpávalo – a taky začínal mít vztek.

Jenže co můžu dělat? Jsem slepý a tak zesláblý, že bych nepřepral ani kotě. Jestli udělám jakýkoli pohyb, dostanu buď křeč, nebo se sesypu. Pole ovládl Zymun. Měl v rukou karty: šest barev a pistoli.

Jakmile se nad tím Kip zamyslel jako nad hrou Devět králů, jeho strach trochu polevil. Představil si, jak analyzuje hru s trpělivostí modré. Mohl být Zymun podobně nebezpečným soupeřem jako Andross Guile? Ne. Ale špatného protivníka lze porazit i se špatnými kartami.

Zymun mohl Kipa kdykoli zabít, snadno a beze strachu, že by ho stihla spravedlnost nebo že by nesl nějaké důsledky, protože by se to nikdy nikdo nedověděl.

Ano, ano, tohle už víme, takže co dál?

Kipovou nejlepší kartou byla Zymunova lenost. Zymun věděl, že musejí veslovat, jinak by padli za oběť pirátům, kteří by je odvlekli do otroctví. Zymun sám veslovat nechtěl, tudíž byl Kip v bezpečí, dokud Zymuna nevydráždí natolik, aby překonal svou lenost, nebo dokud Zymun neusoudí, že už ho nepotřebuje.

Zymun měl skvělé karty, jenže výtečná karta je k ničemu, když ji nepoužijete.

Zymun měl o sobě přehnaně vysoké mínění – už vedl silácké řeči o tom, co všechno bude, až se dostane do Chromerie. Kip v těch historkách nevystupoval, což mu jasně naznačilo jeho vlastní budoucnost. Zymunovo přebujelé sebevědomí však znamenalo, že má přehnaně nízké mínění o druhých. Kip se choval jako poražený a Zymun mu uvěřil. Samozřejmě, že měl navrch. Jistě, že by Kip na tohle doplatil a rychle zjistil, že je bezmocný.

„Opravdu jsem čekal, že tě u Garristonu sežerou žraloci,“ řekl Kip a se sebezapřením vložil do toho tónu obdiv.

Zymun byl sice arogantní, ale ne idiot. Jakmile slunce zapadne, ztratí výhodu luxinu. Potom mu zůstanou už jen tři karty: pistole, Kipova zranění a vlastní svaly, jež za sebou neměly tucty hodin vyčerpávající práce. Kdykoli se Kip ve spánku vpředu na malém člunu pod lavicí převrátil, Zymun se okamžitě probudil a křesadlovou ručnici měl hned nataženou a namířenou na něj.

Kip měl nepříjemně vysokou šanci, že sebou Zymun ve spánku škubne a nedopatřením Kipa odstřelí.

„No žádné příjemné koupání to nebylo,“ pravil Zymun. Po chvíli ticha dodal: „Já jsem zase čekal, že tě v Rektonu sejme vodopád.“

To Kipa namíchlo tak, že mu málem připomněl jejich poslední setkání – v táboře rebelů, když ho Zymun nepoznal. Avšak dráždit někoho, kdo ovládá tucet zaručených způsobů jak vás zabít, nebylo zrovna rozumné.

„Máme tedy společného něco jiného,“ řekl Kip. „Je těžké nás zabít.“ Bylo zbytečné snažit se najít mezi nimi byť jen iluzi nějakého pouta. Zymun nebyl nic než had. Kip si pomyslel, že to ten kluk musí většinu času skrývat. Před Kipem se však nenamáhal, což byl jen další důkaz, že se Kipův čas krátí.

„Máme guilovskou krev,“ řekl Zymun. „Ale ty zůstaneš navěky bastard. Já se prokážu u svého děda a budu dědic. Jediný dědic.“

Kip vesloval. „Jsi si jistý?“ zeptal se. „Že Karris je tvoje matka? Nikdy jsem o tom neslyšel zmínku, ani šeptem.“ Páska přes oči ho šíleně vytáčela, musel se soustředit na tón Zymunova hlasu, místo aby číhal na chvilkové grimasy nebo záškuby v obličeji, které by mohly prozradit pravdu.

„Když mě počali, byla zasnoubená s arcimágem. Tím pádem jsem pro většinu lidí legitimní následník. Když zrušil jejich zasnoubení, odešla a nějakou dobu pobývala u příbuzných.“

„V Tyreji?“ zeptal se Kip. Tam totiž viděl Zymuna poprvé, když vzdoroval svému mistrovi, vrhal po Kipovi ohnivé koule a přinutil Kipa skočit z vodopádu.

„V Krvavém hvozdu. V malém městě zvaném Jabloňový háj. Později jsem se dostal do Tyreje. Bylo to kromě Chromerie jediné místo, kde se dalo naučit zhmotňovat.“

„Byl to dědův nápad?“ zeptal se Kip. Tohle by bylo Androssu Guilovi podobné. Nechat kluka vzdělávat, vycvičit a schovávat si ho jako tajný trumf. Zymun si nemohl najít v Chromerii vlastní spojence a zároveň z něj byla vytvářena dokonalá zbraň. Androssovi by přišel náramně vhod proti Gavinovi nebo Spektrálu, ale Androsse samotného by přitom neohrozil. Ten kluk si vůbec neuvědomoval, jak cynicky ho Andross využíval.

Asi se ze mě taky stal trochu cynik, když do toho takhle vidím. Nebo možná jsem cynik, jen pokud jde o Androsse Guila.

Zymun každopádně neodpovídal. Nebo možná kýval.

Zymun se za celé dva dny nezeptal na Karris. Nejspíš si myslel, že její pozice u Černé stráže z ní dělá přijatelnou matku, která ale nemá zásadní moc, tudíž je nezajímavá. Otázky si schovával na setkání s Androssem Guilem. Kéž by tam Kip mohl být a vidět to.

Když Kipovo veslo opět sklouzlo po vlně, pořádně zakašlal. Zasípal do ruky a maličko si posunul pásku nahoru po nose. Kašel, i když jen předstíraný, bolel jako čert. Když skočil do Azurového moře, aby zachránil Gavina Guila, vdechl hodně mořské vody.

Kdysi o sobě smýšlel jako o medvědoželvě, obdařené mimořádnou schopností přijímat trest. Bylo načase přijít s nějakou novou schopností. Tahle byla hrozná.

Vesloval dál. Zymun ho přinutil svléknout si košili, aby viděl, jestli se Kip náhodou nesnaží nashromáždit si luxin, a také aby mu bylo teplo. Pod zamračenou oblohou a při podzimním větru bývalo ráno i večer chladno. Kip se však při veslování pořádně zapotil, a tak to tolik nevnímal.

Na konci každého tempa, když se jeho hlava přirozeně zvrátila dozadu, načerpal Kip zpod pásky maličký doušek modré. Ve slabém, šedavém, mraky filtrovaném světle vypadalo moře jako polévka, většinu barvy zastiňovaly řasy na jeho očích a taky páska, ale jemu stačilo málo. Stejně jí nemohl nabrat hodně najednou, protože by si toho Zymun všiml. Když to bral kousek po kousku, dal se luxin na Kipově tmavé kůži zakamuflovat, když cestoval od jeho očí přes tvář zakrytou páskou, dál po zádech a shromažďoval se v kůži nohou a zadku, tedy tam, kde nebyl vidět. Zymun několikrát kontroloval kůži na jeho hlavě a pod páskou, takže Kip musel být hodně opatrný.

Zymun si byl nyní jistý, že Kip nebude zhmotňovat, očekával útok v noci, když jsou jeho vlastní síly nejslabší. Jenže Kip jako celospektrální polychromatik věděl, že jeho slabost se neměří v barvách. Neexistoval rozdíl mezi tím, jestli má Zymun tucet jistých způsobů, jak ho zabít, nebo jen jeden jediný, pokud je čas dostatečně omezený. V podstatě se dalo říci, že pokud lze Zymuna snáze překvapit, protože má k ruce tucet způsobů, jak Kipa zabít, než kdyby měl jen jeden, potom ho počet způsobů ve skutečnosti oslabuje.

Někteří lidé myslí, že Devět králů hrajete proti člověku, ne proti kartám. Zní to chytře, ale jen málokdy je to pravda.

Do pozdního odpoledne měl Kip dost luxinu. Veslovat, snažit se nevnímat bolest a pomalu sunout luxin nahoru po zádech, zpátky vzhůru po krku až k hlavě, ho stálo veškeré soustředění. Luxin se musí spojit s krví, aby jej bylo možné zhmotnit. Většina barvomágů si otvírá kůži na zápěstí nebo pod nehty. Po nějaké době se ve tkáni vytvoří jizvy, tělo se přizpůsobí. Není však nutné protlačit luxin pokaždé stejnou cestou a Kip to ani neměl v plánu. Každý zlomek vteřiny byla jeho smrt pravděpodobnější.

Díky douškům modré se všechno začínalo zdát logické. Kipovy smysly byly bystré, filtrovaly vítr a jeho vlastní vzdouvající se dech. Tušil, že Zymun sedí čelem k němu. Kip věděl, kde je lavička, podle vodorovné polohy člunu dokázal určit, že Zymun sedí v prostředku lavičky. Co chvíli slyšel, jak se Zymun zavrtěl, nejspíš se díval za ně ke břehu.

Modrá však nedokázala utlumit zvuky, pouze je prosít. Poryvy větru překryly velkou část informací, které by Kipovi mohly být k dobru. Modrá ani nezmírnila bolest v jeho těle. Kip se snažil co nejlépe hospodařit se ztenčujícími se zásobami sil a počínal si o trochu víc vyčerpaně, než ve skutečnosti byl, aby dokázal využít okamžiku klidu mezi každým pohybem vesel – dával Zymunovu lenost na pomyslné váhy s vlastním životem.

Muselo se to stát dnes. Muselo se to stát brzy. Už mu nezbývalo moc sil.

Kip se shrbil, heknul bolestí, pustil vesla a předstíral, že má křeč v noze. Ten pohyb byl natolik nečekaný, že za něj nejspíš mohl koupit olověnou kuli mezi oči. Masíroval nohu oběma rukama, hodnotil, testoval, neprotahoval pouze nohy, nýbrž také ruce a paže.

Ozvalo se náhlé zachrochtání a nepatrný výkřik.

Kip si dal nohy od sebe víc než předtím, čímž si příliš neusnadnil veslování, zato si usnadnil případný výskok. Usadil se zpátky na místo a naslepo hmatal po veslech. Předstíral, že si toho nevšiml, ale trochu zvadl.

Zymun určitě dřímal. Kip svého nepřítele vzbudil. Kdyby se smysly vyostřenými modrou ještě pár okamžiků vyčkal…

Neudělal to. Tohle bylo k ničemu. Velitel Železňák jim říkal: „Ohlížením se nazpět si nepomůžete. Chybami se zabývejte, až budete mimo nebezpečí. Nejdřív se dostaňte do bezpečí.“

„Jestli si myslíš, že ti pomůžu, tak jsi šílenec,“ řekl Zymun.

Kip kňučel bolestí z pouhého pohybu paží. Nevěděl, jestli by měl vůbec sílu vrhnout se přes člun. Slepě šátral kolem a nemohl nahmatat vesla, která pustil. Nakonec řekl: „Čím dýl budu hledat ty vesla, tím dýl si můžu odpočinout.“

„Pravou rukou nahoru a dopředu. Ještě výš. Použij ten řetěz, blbče.“

Veslo, ukotvené v zámku, se pohupovalo a kvedlalo spolu s vlnami. Praštilo Kipa přes nehty. Zakňoural. Ohnul zápěstí, aby dosáhl na pouta, a ručkoval po řetězu až k veslu. Nezapomněl na něj. Bylo však lepší dělat hloupého.

Určitě lepší než vypadat na to, že kalkuluje, jak dlouhý ten řetěz vlastně je. Kip nahmátl veslo. Potom udělal totéž levačkou a začal znovu veslovat.

„Víc na levobok,“ řekl Zymun otráveně. „To je ono.“

Tohle mohlo klapnout jen jediným možným způsobem. Kip musí shodit Zymuna do vody a sám tam nespadnout. Jakmile bude Zymun ve vodě, bude mu pistole k ničemu. Stihne po něm jen mrštit nějaký luxin. Protože všechen luxin něco váží, vyvolá ta akce – bez ohledu na barvu, kterou si vybere – reakci, při níž Zymun zajede hluboko pod hladinu.

Jestli se Zymun s prvním útokem netrefí, má Kip naději. Bude veslovat jako šílený. Až uvidí, jak daleko jsou od břehu, může se rozhodnout, jestli chce riskovat, vrátit se a Zymuna zabít, nebo ho nechat napospas moři. Po Zymunově nemožném úniku vodou plnou žraloků si Kip plánoval, že ho spíš zabije a bude mít jistotu.

Jestli však Kip bude pomalý, Zymun ho zastřelí. Netuší, kterým směrem má jet, a při své momentální slabosti zemře. Když se oba převrhnou do vody, zemře taky. Zymun byl lepší plavec i v době, kdy byl Kip v pořádku.

Hrozila ještě jedna věc. Kip na ni ovšem bude připraven. Jeho oči, pod páskou kryté před světlem, byly přirozeně roztažené. Snažil se vědomě zúžit zornice, což by zkušený barvomág zvládl jedna dvě. Jestli ho oslní slunce, netrefí se. Jestli…

Zymunovo těžiště se posunulo. „Orholame,“ řekl.

Ten okamžik přišel tak náhle, že ho Kip málem propásl.

„Galéra,“ řekl Zymun. Modrý luxin, který v sobě Kip měl, mu napovídal, že Zymunův hlas zní tišeji, protože se kouká do strany. „Myslím, že to jsou piráti.“

Teď! Modrý luxin prorazil Kipovu kůži na spáncích. Použil modrý luxin jako prsty, sundal pásku z hlavy a skočil.

4. kapitola

„Jestli ucejtím jenom pryskyřicovej pšouk, vymaluju si pěkně palubu, Guilíku. Na červeno, na šedivo a na kostěno, jasný je ti to? Luxínovej smrad já poznám,“ řekl Dělostřelec, když ho vedl nahoru na palubu Hořké kocábky. „Nebo né. Takle to bude. Vymaluju si jí na hnědo a matlavo, je to správně, co?“

Gavin stoupal do světla a srdce mu ztěžklo jako olovo.

„Správně,“ řekl. Neboli že má Gavin místo mozku hovna. Strašně vtipné.

„Luxínovej? Luxovej? Luxiníkovej?“ ptal se Dělostřelec. Ten muž miloval spisovnou řeč stejně jako násilník zbožňuje svou ženu.

„Luxinový, ale tvoje verze se mi líbí víc.“

„Ech.“

Blížilo se poledne a rozbouřené moře pohazovalo galérou víc, než Gavin čekal. Tyhle angarské lodě byly jiné. Nejvýznamnějším faktem celého jeho života však bylo, že světlo se pro něj stalo nepodstatné. Toho dne bylo zataženo, ale pro arcimága i tak bylo světla dost. Jenže tohle světlo líbalo jeho kůži jako milenka, která dosud setrvávala, ale nyní se chystala odejít. Kde mu dříve pouhá špetka spektra poskytovala nepředstavitelnou moc, tam mu nyní odstíny šedé, bílé a černé dávaly jen beznaděj. Myslel, že se se ztrátou svých barev již smířil, ale něco jiného bylo čelit té ztrátě v temnotě zajetí, a zcela něco jiného vidět, že to zajetí bylo celý jeho svět. A Dělostřelec to věděl. Té noci, kdy ho zajal, se jedinkrát podíval do Gavinových očí a poznal to.

Proč je tedy Dělostřelec nyní tak paranoidní?

Protože je to Dělostřelec.

„Na koulena,“ řekl Dělostřelec.

Gavin si klekl a dal nohy široko od sebe, aby ho kolébání lodi nesrazilo. Nedokázal poznat, zda ho protahování bolí příjemně nebo ne, ale pokud nepřijde o hlavu nebo nějakou důležitou končetinu, byl jakýkoli oddych od vesel dobrý.

Dělostřelec se na něj podíval. „Copak se stalo Gavinu Guilovi, podle kterýho vyšlapoval celej svět, když chtěl?“

Z jistého úhlu pohledu to byla nejoduševnělejší věc, kterou mu Dělostřelec doposud řekl, ale Gavin prozradil Dělostřelci, že není Gavin. Byla to pravděpodobně největší hloupost, které se za poslední rok dopustil, ačkoli o tenhle titul soupeřilo více činů. „Zemřel.“ Tohle by mělo fungovat bez ohledu na to, kterého Gavina vlastně Dělostřelec myslel.

„Tragické. A jak se to stalo?“

Trik v komunikaci s bláznem spočívá v tom, že nesmíte dát nikdy najevo překvapení. Ani ho očekávat. A Gavinovi šlo mlžení dobře a uměl je využít jako zbraň. „Už mi došel soucit. Kule z muškety byla jediným slitováním, které mi ještě zbylo. Klik klak, klik klak. Bum bum. Milost pro pytel masa. Žlutou celu na červeno, tělo života zbaveno.“

Dělostřelec založil paže na prsou. Díval se na Gavina jako na velikou záhadu. „To je báseň.“

„To je bázeň.“

„To je kázeň.“

„To je dáseň.“

„To je lázeň.“

„To je žízeň.“

„A prohráls,“ řekl Dělostřelec. Ukázal na svou velkou bílou mušketu a opřel se o rám dveří o pár kroků dál.

Gavin přestal, protože nechal Dělostřelce v té rýmovačce vyhrát. Opravdu si chtěl lépe prohlédnout tu divnou věc, ale Dělostřelec se s ní chtěl zároveň pochlubit a zároveň vypadal paranoidně, že mu ji někdo ukradne. Tomu, co Dělostřelec opatroval jako oko v hlavě, nesměl Gavin věnovat příliš velkou pozornost. Ale ani příliš malou.

Dělostřelec se zasmál, zpečetil své vítězství a Gavinovo zaváhání si vyložil jako uznání porážky. Tuhle hru už kdysi hráli. Před mnoha a mnoha lety. Kdyby Gavin nebyl tomu muži vydán zcela na milost a kdyby nebyl Dělostřelec úplně šílený, připadalo by Gavinovi, že má toho muže snad i rád. Dělostřelec řekl: „Neberu moc vážně chlapy, který jednou objala Azura. Z těch vodových polibků ztratí rozum a Guile nebyl ani předtím zrovna moc rozumnej. Řekni to narovinu. Jsi Dazen Guile, vstal jsi z mrtvejch? Řekni to a hezky celý, žádný zkracování.“

Což se nedalo brát doslova. Dělostřelcova trpělivost byla kratší než jeho doutnáky. Takže to vzal zkrátka: „Nikdy jsem nezemřel. Zajal jsem svého bratra u Dvojí skály a zaujal jeho místo. Jeho přátelé vypadali líp než moji, a tak jsem si oblékl bratrovy šaty a vydával se za něj. Jenže ani ne před měsícem jsem došel k závěru, že můj uvězněný bratr se úplně zbláznil, a tak jsem ho zabil.“

Vyslovit to bylo tak jednoduché. Gavin myslel, že bude nemožné povědět pravdu, kterou tak dlouho a tak usilovně skrýval. Ale necítil teď nic. Měl by ale přece něco cítit, nebo ne?

„Moře mi posílá záhady, který mám vzkřísit,“ řekl Dělostřelec.

Gavin si byl jistý, že tentokrát Dělostřelec použil nesprávné slovo záměrně. „Jako křtitel jsi vynikající. Není divu, že jsi Azuřin oblíbenec.“

Dělostřelec plivl do vody, ale Gavin nemohl říct, zdali to bylo potěšením. „Ty jsi Dazen? Trefa najisto?“

„Střílel jsem do tmy tak dlouho, že už si sám nejsem jistý, kdo jsem. Ale býval jsem Dazen. Trefa najisto.“ Gavin nevěděl, proč tohle dělal, proč se nechával druhými navést do žvanění. Avšak dělal to vždycky. Když s někým příliš dlouho mluvil, začal napodobovat přízvuk, divné formulace.

„Říkáš to jen proto, že víš, že Dělostřelec pracoval pro Dazena,“ pravil Dělostřelec. „Lžeš. Doufáš, že proti mně budeš výhodit.“

Výhodit? – ach tak, získat výhodu. „Jistě. A než jsem bratra zabil, řekl mi, že tvoje rodné jméno bylo Uluch Assan. Tolik jsi pro něj znamenal, že tohle byla jeho poslední slova.“

Dělostřelcovi se nebezpečně zatřpytily oči. „Pro arcimága není nemožný zjistit si starý jméno.“

„Než jsi souhlasil, že pro mě – pro mě jako pro Dazena – budeš pracovat, před všemi těmi lety, lhal jsi mi o tom, jak jsi zabil mořského démona. Seděli jsme tenkrát v ubytovně pro otroky a popíjeli ten nechutný broskvový likér. A když ses nechal slyšet, že nevěříš v ultrafialový luxin, že nic takového není, hráli jsme malou hru s pírkem, abychom vyvrátili tvé pochybnosti.“

V obličeji pirátského kapitána se mihl ustaraný výraz. „Dělostřelci trvalo tři rány, než to zatracený tancující pírko trefil. Bylo to ale orlí pero, ne brk.“

Nemělo cenu ho opravovat, a tak Gavin pokračoval: „Bál jsem se, že jsem tě tak rozčílil, že pro mě nebudeš pracovat. Nechal jsem tě ho trefit. Až na šestý pokus, ty zatracený lháři.“

Dělostřelec ztuhnul. A do prdele. Ten chlap lhal a zveličoval své činy tak často, že jim možná opravdu uvěřil. Do tohohle ses neměl pouštět, Gavine. Dělostřelec okamžitě odkráčel směrem doprostřed lodi.

Gavin zůstal na místě na bolavých kolenou. Teď nebylo dobré se protáhnout, tím si byl jistý. Dva námořníci, kteří ho doprovázeli, se tvářili zmateně. Nevěděli, co se od nich teď čeká.

„Uvolněte mu pazoury!“ vykřikl Dělostřelec. Začal se přehrabovat v sudu.

Námořníci odemkli pouta, ale přidrželi Gavina na kolenou.

Dělostřelec něco vytáhl ze sudu a hodil to na Gavina. Ten se to marně pokusil chytit do zafačovaných, ztuhlých rukou, a ta věc žuchla na palubu. Jeden námořník ji chytil a vrátil ji Gavinovi. Bylo to velké jablko se scvrklou slupkou.

„Vezměte ho na galion,“ řekl Dělostřelec. „Sledujte ho jako abornejské stříbrňáky. Guile zahnaný do rohu je mořský démon ve vaně, ve který se zrovna koupete.“

Nemyslím, že ty ses koupal. Gavin to však neřekl nahlas. Provokováním svého věznitele – svého pána – toho moc nezíská, ovšem rád by si spoustu věcí uchoval. Například zuby.

Námořníci ho vytáhli na nohy a dovlekli na příď. Otočili ho, přinutili znovu kleknout. Dělostřelec byl čtyřicet stop od něj, v nejzazším místě zádi. V ruce držel blýskavou bílou mušketu. Nebo to byl mušketový meč? Mělo to jedinou čepel se dvěma černými spirálami, protínajícími se směrem nahoru po čepeli, a byly do toho zasazené zářivé drahokamy. Ve hřbetu čepele byla až na poslední úsek, dlouhý asi jako ruka, kde bylo už jen čisté ostří, zasazena malá mušketa.

Gavinovi připadalo, že tu věc odněkud zná, ale vypařilo se mu to z hlavy. Nějak se to týkalo oné noci, kdy proběhla potyčka mezi jeho otcem, Grinwoodym a Kipem. Předtím dostal pořádně do těla a několik hodin mu zkrátka vypadlo z paměti. Rozhodně se již setkal s tím, že muži ranění ve válce si nepamatovali, jak se jim to stalo. Matně se však rozpomínal, že ho Dělostřelec vytahoval z vln a potom ho praštil naplocho touhle čepelí… Jedině tak to mohlo být. Gavinovi se zhmožděniny teprve hojily, ale neměl žádné bodné rány, jinak by teď byl pravděpodobně už mrtvý.

Přesto to bylo nepředstavitelné. Vyrobit si mušketu s hlavní dost silnou na to, aby ustála sílu explodujícího prachu, znamenalo zhotovit zbraň příliš silnou a těžkou na to, aby z ní byl účinný meč. Byl snad tohle nějaký divný žert?

„Jestli jsi Dazen, určitě si vzpomeneš na naše malé divadýlko,“ křikl Dělostřelec.

Samozřejmě to byla součást Dazenova a Gavinova setkání, o kterém by se Gavin Guile – ten pravý Gavin Guile – doslechl. „Vzpomenout si“ na to představení by nedokazovalo nic. Ale Dělostřelec si to očividně neuvědomoval.

„Moře bylo tenkrát klidné a ty jsi byl jen dvacet stop daleko,“ řekl Gavin.

Toho dne se lodní sluha počůral, když držel jablko v natažené třesoucí se ruce nad hlavou. Později Gavin slyšel tu historku tak, že chlapec měl to jablko položené na hlavě. Nikdo nikdy nevysvětlil, jak by chlapec mohl udržet jablko na hlavě na rozhoupané lodi. Ale znělo to zajímavěji.

Dvacet stop znělo také dost zajímavě. Čtyřicet byla sebevražda. Dělostřelec měl možná nejlepší mušku na světě. Bylo to jedno. I kdyby měl přesně stejné množství nabitého prachu, zátku nacpanou naprosto stejným tlakem, mušketovou kuli dokonale oblou, bez nerovností – i kdyby nefoukal žádný vítr a paluba se nehoupala, mušketa střílela na vzdálenost čtyřiceti stop přesně jen v prostoru širokém asi jako Gavinova hlava. Někteří lidi rádi věřili něčemu jinému, ale pravda byla, že pokud na tu dálku zasáhnete menší terč, je to holé štěstí. Gavin věděl, jak dobrý střelec tenhle pirát je. Nevěřil tomu, že ten muž zabil mořského démona, ale jestli někdo na světě dokázal něco takového čistě díky přesnosti, tak to byl právě Dělostřelec.

A tady vyvstává problém s tím, když se arogance snoubí s výjimečností a šílenstvím – ve svazku tří partnerů už není pro nic jiného místo. Realita už je mezi nimi nevítaným vetřelcem. Dělostřelec strávil posledních dvacet let přesvědčováním druhých, že nepřipadá v úvahu, aby netrefil; nyní se zdálo, že přesvědčil i sám sebe.

„Dělostřelec dostal dobřejší dostřel než dvacet, dvacet, dvacet…“ Pirát začal vztekle nadávat, protože nemohl vymyslet další aliteraci na to, jak vyjádřit „než dvacet let nazpátek“2

2 Aliterace – neboli náslovný rým – je založena na opakování stejné hlásky na začátku slov ve verši (pozn. překl.).

Nebyl to vyslovený hněv, jako spíš frustrace, ale Gavin byl svědkem, jak Dělostřelec zastřelil muže jen proto, že měl hlad. Tohle Dělostřelec zvládne.

Gavinovi se scvrkl žaludek. Co si počne bez zhmotňování? Možná odrazí dva námořníky, kteří jsou vedle něj – a pak co? Skočí z lodi? Na dohled nebyl žádný břeh. Prostě se otočí a znovu ho vytáhnou nahoru. A věřit, že jeho tělo je dost silné, aby přepralo tyhle dva mořské vlky a skočilo přes palubu dřív, než ho Dělostřelec stihne zastřelit, bylo přinejmenším optimistické. Možná nebude moci ani plavat kvůli tomu, jaké zacházení musel poslední dobou snášet.

Přemohla ho únava větší než jen fyzická. Takhle? Takhle skončím?

Gavin se účastnil příliš mnoha bitev, než aby uvěřil, že existuje síla chránící muže, kteří by měli přežít. Jeden z největších šermířů světa byl zabit přímo vedle něj, mimo zrak nepřítele – drzá, odražená kulka ho trefila do ledvin. Hřebec s cenou několika satrapií škobrtnul o ležící tělo, když už bylo po bitvě, a zlomil si nohu. Generál se nakazil úplavicí, protože místo vznešeného stolování pil vodu a jedl maso spolu se svými muži. Tisíce pokoření, tisíce báchorek, které končily bez nějakého morálního ponaučení nebo hlubšího smyslu – pouhou smrtelností.

Válka je příčina, vše ostatní je následek.

Gavin se zakousl do jablka. Bylo sladkokyselé. Nejlepší jablko, které za celý život ochutnal.

Pýcho, chceš si ze mě vzít kousek? Tu máš. Vezmi si, ksakru, třeba všechno. Gavin promluvil hlasem řečníka: „Kapitáne Dělostřelče, podle mě tuhle ránu nezvládne nikdo na světě. Myslíš, že jsi tak dobrý? Já ne. Já myslím, že jsi ještě lepší. Když zvládneš tuhle ránu, staneš se navždycky legendou. Když mineš, budeš jen další chvástající se pirát.“ Gavin vložil jablko do úst, držel ho v zubech a otočil hlavu na stranu, aby ho Dělostřelec měl z profilu.

Všechen cvrkot na palubě ustal.

Takže já zemřu s jablkem v puse. Můj otec k tomu bude mít nepochybně nějaké řeči. A Karris bude právem zuřit.

Protože byl otočený, neviděl, jak Dělostřelec reaguje, zda je rozčilený, nebo se baví. Gavin neviděl reakci žádného jiného námořníka. Viděl jen šedé moře a šedou oblohu. Bez světla, obklopen ošklivostí… Právě začínal litovat, že svá poslední slova vyplýtval na škádlení piráta, když se mu něco mokrého rozprsklo po obličeji.

Napadlo ho, jestli to byly jeho zuby. Následovala chvilková prodleva, kdy jste těžce ranění, ale nejste si jistí, co se vlastně stalo. Byl teď mrtvý? Ten záblesk byl možná jeho explodující lebka? Neslyšel mušketu štěknout, ale to se někdy stává.

Na palubě se ozval jásot. Jablko bylo fuč.

Jeden z námořníků sebral z paluby několik kousků. Poskládal je zpátky. Podržel je v ruce. Křikl: „Kapitán Dělostřelec trefil jádřinec!“

Dělostřelec vypadal, že je k jásotu lhostejný. Položil si bílý mušketový meč přes rameno a kráčel ke Gavinovi. To vykračování děsilo Gavina víc než jeho obvyklé šílenství. Znamenalo, že Dělostřelec je sám překvapený, že se trefil. U Orholamových koulí. „Nikdo na světě by tuhle ránu nezvládl,“ zvolal Dělostřelec. „Kapitán Dělostřelec to dokázal!“

„Kapitán Dělostřelec!“ hřímala posádka.

Dělostřelec stanul vítězoslavně nad Gavinem. Zatočil si pramen svých opelichaných vousů a chvíli ho kousal. „Pouta!“ štěkl na námořníky vedle Gavina.

Opět připnuli Gavinovi řetězy, ale on si to sotva uvědomoval.

Díky Orholamovi, protože kdyby se nechal zabít, Karris by mu nikdy neodpustila. Až se dostane na svobodu, bude tohle jediná historka, kterou jí zamlčí.

Dělostřelec si položil mušketu napříč na dlaně. Jelikož ji teď vyloženě vystavoval na odiv, usoudil Gavin, že je bezpečné – dokonce záhodno – aby projevil obdiv. Čepel byla nádherná, zřejmě nalakovaná na bílo a ozdobená drahokamy tak velkými, že to musely být polodrahokamy. Gavin se v mečířství nijak zvlášť nevyznal, ale vypadalo to spíš jako parádní kousek než jako skutečná zbraň do války. Drahokamy vypadaly, že procházejí čepelí skrz naskrz, čímž strukturu oslabují. A co teprve ty černé spirály, které bylo nutno na čepel namalovat? Člověk by si musel držet při ruce řemeslníka, který by je neustále domalovával. Na oporu ruky při palbě zde byl v meči jediný výřez, který čepel ještě více oslaboval. Ovšem Gavin neviděl žádnou ocílku, pánvičku ani úderník, nic, co by vyvažovalo pažbu tak, aby se dalo přesně zamířit nebo absorbovat zpětný ráz. Byl snad tohle vtip? A vůbec – ta zbraň byla na věrohodnou mušketu příliš útlá.

„Ani ji nenabíjím,“ řekl Dělostřelec. Věděl, že Dazen také uměl ocenit mistrovsky vyvedené střelné zbraně. „Sama si vyrábí kulky a jsou přesnější než – no, viděls. Když je nabitá, spoušť skočí dolů.“

„Jak… jak?“ zeptal se Gavin. Samozřejmě že to bylo nemožné. Ale právě mu bylo vystřeleno jablko z pusy na kolébající se palubě ze vzdálenosti čtyřiceti stop. V té chvíli zjistil, že je dosti důvěřivý.

Dělostřelec chytil za rukojeť, přetočil, zatáhl. Objevila se malá začouzená komora. Dělostřelec do ní nasypal černý prášek z rohu na střelný prach, upěchoval a znovu za ni zatáhl. Rozložila se a vytvořila malou pažbu. Zakřenil se jako žáček první třídy, kterému prošel žertík.

A bylo to tu znovu. Ten náznak, že ono šílenství je přinejmenším z poloviny předstírané. Dělostřelec mluvil bez zádrhelů. Okamžitě to dávalo smysl, když se nad tím Gavin zamyslel. Dělostřelec byl excentrický. Vždycky volil nesprávná slova. Kdyby si tvrdí muži, jimž velel, mysleli, že je excentrický nebo hloupý, stal by se terčem posměchu. A tak ze sebe musel udělat nevypočitatelného blázna. Z šílenství jsou lidé nervózní, přemýšlejí, zdali je nakažlivé, a drží se raději dál. Pro nového kapitána, který nejen chce i nadále zůstat kapitánem, nýbrž se chce stát také legendou, to musí být dokonalé.

„Jak přesně střílí?“ zeptal se Gavin.

„Trefí bratru na čtyři sta stop. Kule se nekvrdlají. Je to lepší magie než ta, kterou jsi nazýval svou, kulíku Guilíku.“ Dělostřelec zvedl mušketu na rameno a zaměřil mořského racka letícího o dvě stě stop dál. Vypálil přesně v okamžiku, kdy racek slétl níž. Netrefil. „Samozřejmě neudělá všechno za tebe. O to víc jí respektuju. Žádá si výtečnost, stejně jako moře.“

Gavin se na tu ránu však nedíval. Zkoumal mušketu. Zdálo se, že na protažené hlavni se objevily knoflíky a malý číselník označený droboučkými runami. Jelikož jim Dělostřelec nevěnoval pozornost, usoudil Gavin, že pirát ještě nepřišel na to, k čemu slouží.

„Smím?“ dovolil se Gavin.

Dělostřelec na něj pohlédl. Zachechtal se. „Třebas býval arcimágem, Dělostřelec není tak pošetilý, aby ti magii do rukou vložil.“ Plivl do moře, potom vzal hadr a začal otírat z meče zbytky střelného prachu. „Musím ji držet opravdu opatrně. Tahle holka je na Azuře nebezpečná.“ Ponořil se do myšlenek a Gavina napadlo, jestli ho Dělostřelec vytáhl na palubu jen proto, aby se na něj mohl vytahovat.

Ne že by mu to vadilo. Jakýkoli odpočinek od vesel byl pořád oddych. Samozřejmě by uvítal, kdyby se na něj při tom odpočinku nestřílelo z muškety, ale darovanému koni na zuby a tak dále…

„Jaké výkupné bych za tebe měl požadovat?“ zeptal se Dělostřelec.

Aha, takže on mě vytáhl nahoru, aby mohl vyjednávat? A přesto si nemohl pomoci, musel mi střílet na hlavu, i když pomýšlel na výkupné? Možná nakonec to bláznovství nebude jenom naoko. „Můj otec mě považuje za mrtvého. Sakra, Dělostřelče, já sám jsem myslel, že jsem mrtvý.“ A najednou byla ta vzpomínka zpátky, ostrá a palčivá: jak do nich vrazil Grinwoody, dvě ostří a čtyři muži, Gavin viděl, že nemůže zachránit Kipa z té změti rukou a divných úhlů jinak, než že by mu vrazil čepel do prsou.

Co mě to jen posedlo? Ach, Karris, udělal jsem to jen proto, abych vykonal to jediné, za co by si na mě mohla být hrdá?

Jenže myšlenky na Karris byly příliš bolestivé. V tomhle zešedlém světě mu byla jedinou barvou.

A jeho vlastní otec chtěl pouze tu dýku. Nyní nejspíš mušketový meč. Andross ji nazval Oslepující nůž. Jedna věc je přemítat, zdali se váš otec zajímá více o zlato a postavení než o vás. Toho se musí bát každý syn každého bohatého a mocného muže, ale že by ho jeho otec byl schopen zabít kvůli dýce? Jeho vlastní otec?

„Ten kluk,“ řekl Gavin. „Kde je?“

„Hodil jsem ho přes palubu jako dar Azuře. Jako poděkování. Azura a já jsme teď vyrovnáni.“ Dělostřelec se nepříjemně zazubil. „Kolik, Guilíku? U pěti pekel, jak ti mám říkat? Dazene? To je jako mluvit s duchem.“

„Můžeš mi říkat Gavine. Je to jednodušší. Můžeš za mě žádat jakékoli výkupné. Čím směšnější, tím lepší. Bude otálet a mezitím shánět špehy, kteří by potvrdili, že mě doopravdy máš. Pravda je, že to schválně udělá tak, abys mě zabil, a potom začne lovit tebe. Zařídí to tak, abys vypadal jako krvežíznivec, a on tak nenesl vinu na tom, že tě donutil mě zabít. On o mě nestojí, Dělostřelče.“

Dělostřelec se zakřenil, jako by se mu ta výzva líbila, a jeho maska byla zpět. „Takže když o tebe stojí asi jako o syfilis, proč by si tě Dělostřelec měl vydržovat vedle svých radostných drahokamů?“

A sakra. Ale Gavinův zlatý jazyk už byl v pohybu. „Když mě zabiješ, může přestat předstírat, že za mě chce výkupné. To znamená, že nebude v první řadě nakládat loď pokladů. Přijede zkrátka s válečnými loděmi.“

Dělostřelec se zamračil. Vyskočil na galion, přidřepl, jednou rukou se přidržoval lanoví a přemýšlel. „To mi ale hrozitánsky pomáháš.“ Dělostřelec znovu plivnul do oceánu. „Tohle je na Angarcích ta sranda. Krmí svý otroky na galérách jako svobodný muže. Viděls? Jednaj s nima v rukavičkách. Nejlepší otroci z posádky jsou odvezený do přístavu, nakrmený pořádným jídlem a dokonce jsou vzatý do nevěstince. Pokaždý při tom o někerýho z nich přijdou, ale celou posádku to nutí tvrdě makat. Dobrý jídlo jim dává sílu. O to míň můžou vozit jinýho nákladu, protože musej nakládat tolik jídla. Ale tahleta malá galérka umí plout dvakrát nebo třikrát rychlejc než cokoli na Azurovým moři. Pár galeas s plachtama by mě při dobrým větru mohlo dohnat, ale když mám místo, můžu razit proti větru a nechat je za zádama. S touhle lodí projeli Bránama věčných temnot. Je lehká jako korkovej špunt a rychlá jako vlaštovka. Dokonalá loď pro piráta, když toho na ni umíš hodně nakrást. Krásná malá loďka. A jenom čtyři otočný děla a jeden dlouhej kluk. Tohle je nejlepší galéra s nejlepší posádkou na celým moři–“ Dělostřelec ztišil hlas až do šepotu. „A já ji nenávidím. Jeden kanón! Jeden. Měl bych chtít skvělou loď Pashe Vecchia. Jak se jmenuje?“

„Gargantuu?“ zeptal se Gavin.

„To je vono!“

„To bude asi těžké…“

„Tvůj otec je Červený. Je bohatší než Orholam. Ty jsi arcimág. Nadělali by ze starejch kurev panny, aby tě dostali zpátky.“

„Já jsem Gargantuu potopil. Před bitvou u přístavu Ru.“

V tu chvíli vytáhl Dělostřelec z opasku pistoli, natáhl kohoutek a namířil nad Gavinův pravý oční důlek. V očích se mu vražedně zablesklo. Možná nějakou část svého šílenství jen předstíral, ale tahle byla pravá. S obtížemi vrátil kohoutek zpátky. „Tenhle vězeň je zpovykaný,“ řekl Dělostřelec. „Vraťte ho k veslu, ať si to odpracuje.“

5. kapitola

Slunce šplhalo nad obzor a Teia a několik dalších Černých strážců dokončili ranní rozcvičku na Poutníkově záďové nástavbě. Ona, Křižák a pět dalších nejlepších nováčků byli na této lodi jediní z jejich výcvikové třídy. Ostatní byli na jiné lodi s druhou polovinou zbývajících dospělých Černých stráží. Ačkoli se jim neustále připomínalo, že nesložili konečnou přísahu, a tudíž ještě nejsou plnohodnotnými strážci, neznamenalo to, že by jim jakožto „prckům“ Černá stráž při cvičení nějak ulevovala. Křižák mužně následoval jejich příklad a oni zase napodobovali Křižáka, jak nejlíp mohli, a pachtili se s komplikovanými formami, které sice již viděli, ale ještě se je nenaučili.

Velitel Železňák, který je vedl, si absolutně nevšímal těch, kdo nestíhali. Legendární válečník byl vždycky velká neznámá, ale za poslední týden to bylo ještě výraznější než obvykle. Teia netušila, zda tahle cvičení (a taky to, jak je brutálně kazí) byla jen další pedagogickou technikou, nebo zda to vůdce Černé stráže zkrátka jen nevidí. Velitel si teď otřel hlavu mokrým hadrem, aby se ochladil. Měl nyní na temeni krátkého tuhého ježka. Po bitvě u Ru si přestal holit hlavu a natírat ji olejem. Přesněji řečeno to přestal dělat po Zázračné trefě – neboli po modlitbě a následném přímém zásahu nově se rodícího boha, vzdáleného na šest tisíc stop. Shlédl na vycházející slunce, jehož kotouč se ještě zcela nevyhoupl nad horizont. Zamračil se, omotal si kolem hlavy gutru a zamířil po strmých schodech doprostředka lodi.

Teia se snažila zbavit bolesti v kotníku, který si vymkla při neznámé cvičební formaci, když zakopla o provaz – ó, pardon, na lodi vlastně o lano – a šla ke galionu, odkud Kip a Gavin Guile spadli před týdnem do moře.

„Těžké uvěřit, co?“ zeptal se Křižák, který přistoupil k ní k zábradlí. Malý Daelos, který se za Křižákem táhl jako stín, přišel s ním.

Křižák tím mohl myslet stovky věcí. Bylo těžké uvěřit, že spolu bojovali v bitvě? Že prohráli? Že se utkali se skutečným bohem? Těžké uvěřit, že Gavin Guile je mrtvý? Jenže on o ničem z toho nemluvil a Teia to věděla. „Nemožné,“ řekla bezbarvě.

„Jak to zvládáš?“ zeptal se.

S lokty opřenými o zábradlí se otočila a nevěřícně se na něj podívala. Křižák uměl někdy být tou nejinteligentnější bytostí, s níž se kdy setkala. Jindy se choval jako blb. „Je to lež, Křižáku. Všechno jsou to lži.“

„Ale Červený by nelhal,“ řekl Křižák tiše. Možná za to nemohl. Křižák vyrostl mezi dobrými lidmi, kteří nad ním měli autoritu. Sám poctivě dodržoval morální zásady, a tak mu chyběla ona intuitivní nedůvěra a neúcta k mocipánům, která byla mladé otrokyni tak důvěrně známá.

„Pokračuj, Teio,“ řekl Daelos. „Víš, že Lamač nařkl Androsse Guila z toho, že mu bránil dostat se k Černé stráži. A víme, že Lamač se té noci opil. A vzhledem k tomu, jak byl vždycky zbrklý, se mi nezdá nemožné, že by…“

„Je,“ přerušila ho Teia.

„Co?“ nechápal Daelos.

„Jak se opovažuješ mluvit o Kipovi v minulém čase? Běžte pryč, oba. Je mi z vás špatně.“

Daelos zakoulel očima, jako by Teia byla nějaká hlupačka. Tím víc zatoužila ukázat mu, co by udělala, kdyby opravdu byla. Křižák však jenom zblednul. Poodešel od zábradlí. Teia věděla, že se jen přišel podívat, jak jí je, jak to dobří velitelé dělávají. Dobrý záměr však není všechno. Oba beze slova odešli.

Jsi hrubá a nespravedlivá, Teio. Měla by ses omluvit.

Ale neudělala to.

Andross Guile tvrdil, že si té noci z Kipa jen utahoval, jak to vždycky dělával. Přiznal, že toho chlapce nikdy neměl v lásce. Možná ale neměl nic říkat, když měli za sebou tu bitvu. Jak měl ale tušit, že bude Kip opilý? Ani ve snu ho nenapadlo, že by na něj Kip zaútočil.

Gavin Guile a Androssův otrok se pokusili zasáhnout. Kip nedopatřením Gavina bodl, a když Gavin spadl přes palubu, Kipa to tak silně rozrušilo, že skočil za ním.

A tím to končilo. Hlídková kapitánka Karris od Bílého Dubu – nebo to teď byla hlídková kapitánka Guilová, když se provdala za Gavina? – se začala chovat jako smyslů zbavená, křičela, že se musí mýlit, že Andross lže. Teia už myslela, že Karris fyzicky napadne Androsse, jenže velitel Železňák zasáhl a doslova Karris odnesl z paluby. Od té doby se neukázala.

Nikdo jiný Červeného nekonfrontoval. Mezi velitelem Železňákem a Černými strážci, kteří měli té noci arcimága chránit, proběhlo několik vypjatých rozhovorů. Arcimág poslal muže spát a kdo by si byl pomyslel, že se ocitne v nebezpečí zrovna té noci, kdy opět prokázal své hrdinství? Vždyť zabil boha!

Ne, snažila se Teia říci. Kip ho zabil.

Vymlouvat někomu tento omyl se však zdálo ubohé, když se arcimág ztratil. Dívali se na ni, jako by plivala na jeho hrob. Ten muž byl opěvován a všichni, kdo z flotily zůstali, dokázali svou věrnost v den, kdy bojovali po jeho boku.

To však nikterak nezlehčovalo břímě viny, které teď nesla Černá stráž. Selhali. Oni se vraceli domů, zatímco ten, který jim velel, byl mrtvý. Tuto skvrnu na cti nikdy nesmyjí.

Mumlavé hlasy pod ní zahnaly jakékoli další úvahy. Teia se ohlédla na námořníky. Většinou to byli muži a dávali si pozor, aby byli nenápadní, když chlípně okukovali Černé strážkyně – nebo byli opatrnější od chvíle, kdy Essel jednomu z nich zlomila nos – přesto však očumovali dál. Teiu však ne. Neměla boky ani prsa, byla malá, krátkovlasá a mohla být ráda, že není úplně neviditelná. Nejvyšší meta, na kterou mohla Teia pomýšlet, bylo stát se maskotem pod křídly tvrdých mužů. Přitom by devět z deseti dokázala zmlátit, že by je vlastní matka nepoznala, ale to oni nevěděli. Ovšem právě teď byla vděčná, že ji ignorují.

Kajuta přímo pod ní patřila Androssu Guilovi. Během uplynulého týdne zde odposlouchávala pokaždé, když se jí naskytla možnost. Prokládala své špehování šplháním po lanoví a snažila se přiučit od námořníků ždibíček jejich práce. Také předstírala, že se tady modlí – to seděla jako myška. Také předstírala truchlení. Poté, co Kip skočil, nebo byl možná strčen do moře. Jednou se předstírané slzy změnily ve skutečné. Měla Kipa raději, než do té doby myslela.

Jak tak seděla na palubě, přišel k ní velitel Železňák. Chystala se vstát, ale pokynul jí, že může zůstat tak, jak je.

Dlouhou chvíli u ní stál a Teia by jeho tichou společnost snad i uvítala nebýt strachu, že se velitel dovtípí, proč si vybrala zrovna tohle místo.

Nakonec řekl: „Kip – Lamač – mě požádal, abych se postaral o vyřízení tvých propouštěcích listin. A já to udělám. Víš, že jsi mezi začátečníky jedna z nejlepších. Víš, že Černá stráž trpí za dobré lidi. Ale je to tvoje volba. Když jsem byl ve tvém věku, složil jsem přísahu, protože se to ode mě očekávalo, ne proto, že jsem chtěl nebo byl přesvědčený, že je to správně. Tobě to neudělám, Teio.“

A potom odešel.

Složila nohy a přemýšlela o tom, že vezme propouštěcí listiny a… A co? Půjde domů? Provdá se za nějakého hokynáře? Naučí se sama obchodovat? A s čím? Bylo to příliš divné, moc prudká změna oproti tomu, co zažila v posledních měsících. Odsunula tyhle úvahy na později a raději napnula uši, aby slyšela hlas Androsse Guila. Zpočátku měl okno vždycky zavřené, ale několik posledních dní bylo pokaždé otevřené. Největší šanci něco zaslechnout měla ráno. Jakmile začal fičet vítr, bylo to nemožné. Za dosavadních sedm dní však ještě nic nezachytila. Většinou to byly jen nevinné rozkazy komornímu otrokovi Grinwoodymu, starému Parijci, kterému, jak se zdálo, Andross Guile hluboce důvěřoval.

Byl to však další promarněný den. Teia nic moc neodposlechla. Andross a Grinwoody už byli natolik sehraní, že jejich společná řeč byla lakonická, plná elips, kterým rozuměli jen oni.

„Nějaký důkaz, že neobelhává sám sebe?“

„Žádný. Samozřejmě, že až seženeme důkaz, bude pro jednoho z nás už příliš pozdě.“

„A každopádně příliš pozdě pro nás pro oba. Zatraceně,“ řekl Andross. Promluvil teď hlasitěji. Stál u kulatého okénka. „Byl jsem tak blízko, Grinwoody. Už jsem měl tu rukojeť málem v rukou.“

„Byla to moje chyba, můj pane.“

„Ne. Už zase jsi mi zachránil život.“

„Moje síla už není, co bývala, můj pane. Nechal jsem se zaskočit.“

Teia se zamračila a přitáhla si svůj šedivý nováčkovský plášť těsněji, aby jí bylo větší teplo. Grinwoody se nechal zaskočit? Kipem? Takže Kip je opravdu napadl? Bylo to možné? Kip by snad něco tak bláznivého neudělal, nebo ano?

Ale samozřejmě že ano. Ale pokus o vraždu? Ne, Kip ne. Možná se nechal unést, protože chtěl ublížit, ale ne zmrzačit, ne zabít, a to už ho viděla dost zuřit.

„Dívejte se na to z té světlé stránky, můj pane. Tento rok nebudete osvobozen.“ Grinwoody hovořil rozverným tónem, ale Teiu z toho zamrazilo. Blížil se snad Andross Guile k roztříštění prstence? Proč by to Grinwoody jinak říkal tak bezstarostně?

V okénku se objevila ruka a do vzduchu vyletěl poštovní holub a plácal křídly, Teia se ho lekla, ale vypadalo to, že si nikdo nevšiml jejího úleku ani ptáka – v posledních dnech byly takových holubů k vidění mraky.

Andross potom okénko zavřel a hlasy utichly. Teia chtěla vstát a okamžitě odejít, ale byla si dobře vědoma toho, že sedí na palubě hned nad Androssovou kajutou. I při její muší váze by pod ní dřevo zavrzalo. Počkala ještě pár minut a předstírala, že medituje. Kip býval jejím partnerem při tréninku. O něco se při hazardu vsadil – stále nevěděla o co – díky čemuž získal od Androsse Guila její propouštěcí listiny. Hned potom se ji snažil osvobodit. Naslouchal jí, když spolu probírali taktiku, dopřál jí poprvé v životě pocit, že i ona, otrokyně, by mohla přispět něčím chytrým.

Teia si uvědomila, že svírá v ruce malou lahvičku olivového oleje, kterou nosila zavěšenou na krku, mačká ji, jako by ji chtěla rozdrtit. Povolila prsty na symbolu svého otroctví. Ta lahvička byla dárek, kterým jí pohrozila Aglaia Crassová a který jí měl neustále připomínat jednu věc: olivový olej jí jednou údajně usnadní práci v otrockých nevěstincích. Prý jí pomůže přežít třicet až čtyřicet mužů, kteří se na ní denně vystřídají. Kdykoli si Teia myslela, že už pozbyla sil, sáhla si na tuto malou připomínku své možné budoucnosti. Které jí Kip slíbil navždy zbavit.

Za těch pár měsíců, kdy spolu trénovali, se Kip stal více než jejím partnerem. Stal se jejím nejlepším přítelem.

A jí to došlo až teď. Nebyla tam, když ji potřeboval. Přece nemůže být doopravdy mrtvý? Jestli nezpanikařil, mohl splývat na moři až do rána. Teia neslyšela žádné historky o žralocích – ne takové, co by stály za řeč. A ti, co přežili, se také zrovna nechtěli vybavovat o tom, co všechno se jim nakrásně mohlo stát.

Jestli přežil do svítání, možná ho vyzvedl nějaký otrokář. Poté, kolik toho Kip den předtím zhmotnil, by měl nemoc ze světla, i kdyby jinak nebyl raněný. I svou krabičku s brýlemi si nechal v kajutě. Bude bezmocný.

Jestli je Kip vůbec naživu, je už v téhle chvíli pravděpodobně připoután řetězy k veslu.

A nebylo nic, co by pro něj Teia nebo kdokoli jiný mohli udělat.

6. kapitola

Zymun stál, jednou rukou si zastiňoval oči a těžkou pistolí mířil přímo dolů na palubu. Kip se vrhl vpřed a vesla v otevřených veslových vidlicích vyjela vzhůru. Pleskla o hladinu a to náhlé šplouchnutí bylo první, co upoutalo Zymunovu pozornost. Nepodíval se na Kipa, nýbrž za zvukem.

Kipovy paže byly příliš slabé, než aby je vymrštil před sebe i s těžkými vesly. Ale bylo mu jedno, že to nebude provedeno s grácií. Spustil ruce a vrazil ramenem do Zymunova boku. Trefil drobnějšího mladíka v úrovni lokte, jeho ruku i se zbraní srazil dolů, oba v okamžiku střetu vyletěli a Kipovo zavalité tělo jako kdyby říkalo: „Užij si mou setrvačnost, brachu. To je můj dar.“

Zymun vyletěl do vzduchu. Kotníky narazil do galionu a tím nejpříjemnějším způsobem přepadl dolů po hlavě. V okamžiku, kdy se ozvalo šplouchnutí o kus dál od lodi, Kip padl. Tváří se uhodil o palubu. Paže měl za sebou, přišpendlené vahou vesel, takže se neměl čeho chytit.

Dopadl však do člunu a na ničem jiném nezáleželo.

S netušenou silou se zapřel a vstal. Už do sebe vtahoval modrý luxin a v návalu radosti ze zhmotňování a při pohledu na svého trýznitele, který sebou plácl do vody, mu to málem uniklo: člun byl obalený luxinem. Červeným a žlutým. Od všeho toho luxinu vedlo dlouhé lano, na jehož konci byl Zymun.

Ten se teď vynořil a Kip uviděl v jeho ruce hlaveň pistole, která jako by na něj rozevírala chřtán. Mířila přímo na něj. Úderník zmáčkl ocílku, Zymun stiskl spoušť. A nic se nestalo. Zbraň byla promáčená. Zymun zmizel za vlnou.

Kip si rychle zhmotnil do každé ruky modrý nůž a přeťal zelená luxinová pouta, držící jeho ruce na veslech.

Zymun udělal velký cákavý oblouk rukou. Kip věděl, že se natahuje po luxinovém lanu.

Kip vyskočil ze člunu druhou stranou.

Jakmile dopadl do vln, věděl, že udělal špatně. Pomocí zhmotnění se právě osvobodil ze člunu, jenže měl raději přeseknout Zymunův provaz.

Kipe, ty hlupáku, ty troubo.

Byl pořád ještě pod vodou, kopal a snažil se dostat co nejdál od Zymuna, když vtom jako by do moře udeřil mořský démon. Kip se vynořil a v místě, kde byl před chvílí člun, uviděl sloup stoupajícího černého dýmu a červenooranžové plameny. Zymuna neviděl; ve výhledu mu bránil člun.

Zymun by byl lepší plavec, i kdyby byl Kip úplně v pořádku. Dnes se Kipovi žádného zadostiučinění nedostane. Jestli ho Zymun viděl, bude ho pronásledovat. Jestli ho bude pronásledovat, utopí ho.

Kip se ještě chvíli nechal nadnášet vodou. Neuměl plavat. Jeho paže byly jako ocelová závaží, a přestože jeho nohy zatím nebyly mrtvé, brzo budou. Když nezpanikaří, bude ho nadlehčovat tuk, ale pouhým splýváním před Zymunem neuteče, a už vůbec ne před pirátskou galérou. Kip se rozhlédl, ale ze své pozice tu loď nikde neviděl.

Zato ona nebude mít problém najít je, zvláště když Zymun proměnil jejich člun v plameny.

Ó. Jak prosté.

Kip do sebe nasál co nejvíce modré a kolem rukou si zhmotnil trubky. Trubky nechávaly vodu proudit kolem jeho prstů. Vstřelil do trubek luxin, čímž z nich prudce vytlačil vodu. Kip zhmotnil trubky tak, aby mu pasovaly do podpaží, pořádně se nadechl a otočil se hlavou ke břehu.

Přinejlepším ho Zymun neviděl.

Kip se pohyboval daleko pomaleji než Gavin Guile, když bojoval s mořským démonem. Kip věděl, že dělá něco špatně, ale nevěděl co. Pořád však měl třikrát nebo čtyřikrát vyšší rychlost, než kdyby uměl plavat. A brzo zjistil, že jeho relativní nedostatek rychlosti je vlastně štěstí. Nenechával za sebou ve vodě typickou brázdu, podle níž by ho piráti našli.

O hodinu později – nebo se to tak Kipovi alespoň zdálo – se Kip vypotácel na břeh. Musí se dostat do úkrytu pod stromy. Kdyby se zhroutil v dohledu galéry a usnul, bylo by to všechno k ničemu. A tak šel a pod bosýma nohama mu skřípal jasně žlutý písek. Atašské pobřeží bylo plné takovýchto pláží. Palmy se tiše kývaly. Dostal se do stínu a konečně se otočil za Zymunem.

Hořící člun zmizel, potopil se, dokonce i černý kouř se rozplynul. Galéra však dosáhla místa, kde byl původně. Kip toho o galérách mnoho nevěděl, ale tahle byla malá. Možná třicet stop dlouhá. Na tuto vzdálenost však bylo těžké soudit. Neměli žádnou vlajku. Dělostřelcova galéra to nebyla.

Avšak loď zastavila a Kip viděl, jak muži shazují na opačném konci do vody lano.

Takže Zymun je naživu. Kipovi se sevřelo srdce. Kdyby piráti – nebo třeba i obyčejní námořníci – chytili Kipa, měl by strach, že upadne do otroctví. Myslel by si, že má úplně mizivou šanci. V Zymunově případě se ničeho takového neobával. Ani v to nedoufal. Zymun se nejspíš do týdne stane na téhle galéře kapitánem.

Aby do něj Orholam praštil. Kdyby ho tak oslepil. Kéž by mu vzal světlo v životě i smrti.

Kip byl však pro tuto chvíli v bezpečí. Potřeboval vodu. Potom jídlo. A pak najít cestu domů. Ale nic se mu nepostaví do cesty. Tohle jsou drobnosti. Jeho život je maličkost. Ale jeho poselství ne. Té osudné noci viděli muži i ženy, jak Gavin Guile spadl přes palubu poté, co byl probodnut mečem. Určitě věřili, že je mrtev. Kip však věděl, že je to jinak. Jediný Kip ví, že ho lapil kapitán Dělostřelec.

I kdyby se proti Kipovi měli postavit samotní bohové, on dostane svého otce zpátky.

7. kapitola

Pistole byla k ničemu. A co hůř, Zymun s ní v záchvěvu vzteku mrsknul někam do vody. Nechal se unášet vodou a sledoval, jak k němu míří piráti. Určitě si myslí, že z něj udělají otroka. Nepochybně se o to pokusí.

Musel se usmát. Život nabízí tak málo skutečných šancí, jak zabít bez následků.

Jak rád by teď měl přístup k více barvám, ale bude si muset vystačit s modrou. Shromáždil modrý luxin do ramenou a do zad, kde bude schovaný pod rukávy tuniky. Shromažďovat luxin mu moc nešlo. Bylo to nepohodlné a jemu se nikdy nepovedlo zcela vyčistit kůži od luxinu; vždycky mu zůstal modravý nádech, jako by byl těsně před smrtí umrznutím. Uměl dělat tisíc věcí výjimečným způsobem, jen ne skrývat svou výjimečnost.

Plameny už strávily tak velkou část trupu hořící veslice, že poslední trám se zasyčením zmizel ve vlnách. Doufal, že piráti se nebudou divit, jak může veslice produkovat tolik kouře. Možná si budou myslet, že měli na palubě dehet nebo střelný prach.

Alespoň to vypadalo, že Kip je mrtvý. Když loď explodovala, už ho Zymun ani neviděl, ani neslyšel, a také si nemyslel, že ten kluk z exploze vyvázl se zdravou kůží. On sám se musel ponořit pod vodu, aby se vyhnul tlakové vlně a rozmetaným úlomkům. Bylo smutné, že ztratil svou loď. Mělo ho napadnout, že se Kip o něco pokusí. Jenže se pohyboval mrštněji a rychleji, než by člověk u takového hromotluka s páskou přes oči čekal.

To už bylo jedno. Piráti ho vytáhnou z vody a udělali by to, i kdyby byl v loďce. Teď musel jen čekat. Plavání nebyl problém, v Jabloňovém háji, kde vyrostl, plaval pro radost každý kluk i holka, skákali z velké provazové houpačky nebo se klouzali po hladkých kamenech vodopádu.

Galéra připlula za pár minut. Hodili mu lano, přehodili přes bok lodi síť a bezzubý námořník na něj zavolal, ať šplhá.

Co bych asi jiného dělal, ty hňupe? Zůstal ve vodě?

Zymun šplhal. Hbitě se přehoupl přes zábradlí a ignoroval tasené meče, jimiž na něj mířili čtyři muži. Mušketu nikdo nevytáhl. Jedině dobře. Přesto však klopil oči a čekal, kdo promluví.

„Mladej,“ řekl kapitánův pobočník. Byl to ten bezzubý a byl šerednější než celý den strávený u vesla. „Vyzáblej, ale žádnej třasořitka. A ve svým věku se rychle zocelí. Pude mu to dobře. Brázda včera kašlal krev. Tak ho aspoň můžem nechat vodpočinout. Orholam se na nás usmál.“

„Chcete ze mě udělat otroka?“ zeptal se Zymun a hrál na ně vystrašeného chlapce.

Promluvil kapitán. Byl to Atašan s vousy spletenými do copánků, avšak oči měl hnědé namísto obvyklých atašských modrých. „Otrok je moc silné slovo. Přece tu pracujeme všichni. Neříká snad Orholam, že všichni lidé jsou bratři? Budeš pracovat vedle svých bratrů u vesla.“

„A když odmítnu?“ zeptal se Zymun. Nechal modrý luxin posouvat po vnitřní straně paže a tiskl ruce k bokům, takže nic z toho nebylo vidět.

„Všichni pracujeme,“ řekl kapitán stroze. „Moje loď, můj svět.“

Zymun teď mohl jít s kůží na trh. Mohl odtajnit, že je polychromatik. Tenhle kapitán nevypadal vyloženě nepřátelsky. Neudeřil na Zymuna, i když měl příležitost.

„Mám lepší nápad,“ řekl Zymun. „Co takhle…“ Prostřelil obličej nejbližšího muže šipkou z modrého luxinu. Ostrý luxinový hrot prošel mužovým orlím nosem přímo do mozku. Vržená energie hodila se Zymunem tak, že udělal otočku, ale okamžitě toho využil a vymrštil další modré luxinové ostří. Uťal jinému muži ruku v zápěstí. Do prsou toho muže vystřelil tupý modrý luxinový balvan a muž upadl. V následujícím okamžiku už se v Zymunově levé ruce otáčel další vířící hrot. Namířil jej na kapitána.

Jeho nečekaná a hbitá akce, kterou stejně hbitě ukončil, otrokáře ohromila. Nereagovali a Zymun se nehýbal. Kdyby se pohnul, vyplašil by je. Kdyby ho napadla celá loď najednou, mohl by všechny pozabíjet, ale neuměl téhle lodi velet. Nevěděl, jak fungovala. Využil té chvilky k doplnění luxinu.

„Co takhle,“ opakoval Zymun, „kdybych se na nějaký čas připojil k vaší posádce? Jsem polychromatik, kapitáne. To, co jsem předvedl, byla jen jedna barva. Umím jich použít šest. Když mi dáte kajutu svého pobočníka, budu s vámi bojovat tři měsíce, nebo tři bitvy, podle toho, co přijde dřív. S mojí magií bude všechno jiné. Tři bitvy, které zaručeně vyhrajete. Potom, až se vám vaše dobrodiní vrátí, mě vezmete na Velký Jaspis a necháte mě vystoupit z lodi s takovou odměnou, jakou si podle vás zasloužím. Vy budete pořád kapitánem a já vám nic nevezmu. Rozejdeme se jako přátelé.“

„Nebo?“ zeptal se kapitán. Ruka mu cukala směrem k pistoli, kterou měl ve váčku u pasu.

„Nebo vás zabiju a to samé nabídnu vašemu prvnímu pobočníkovi. Možná vám nepřiskočí na pomoc tak rychle, když bude vědět, že se mu nečinnost vyplatí.“

„Barrick byl dobrý chlap,“ řekl kapitán a díval se na mrtvého. Ten druhý, který přišel o ruku, už ze ztráty krve omdlel. Ještě bylo možné ho zachránit.

„Takže vězte,“ řekl Zymun a ignoroval to, „že se brzo stanu nejdůležitějším mužem Sedmi satrapií a muž vašeho nadání by mi mohl být v budoucnosti užitečný.“

Kapitán se podíval ze Zymuna na svého pobočníka, který měl kamennou tvář. Kapitán vrazil prsty do tabatěrky a vytáhl špetku tabáku. Strčil si ho pod ret. Zíral na muže, který pořád ještě krvácel na palubu. „Rawle, ovaž mu to.“

Pobočník, který se zjevně jmenoval Rawl, splnil rozkaz. Kapitán Zymunovi pořád nic neřekl.

Zymun zatím vyčkával, ale v ruce stále nechal rotovat nástroj, jímž mohl kapitána usmrtit.

Kapitán plivl na podlahu hnědavé sliny. Plivanec přistál v krvi. Zamračil se. „Ujednáno,“ pravil nakonec. „Mám tady pár trnů v patě, který bys mi moh vytáhnout. Zvlášť když mi pomůžeš s jedním kapitánem, nechám tě jít už po jedné bitvě, a to řikám na svou čest, jako že jsem syn běhny a námořníka.“ Trochu zdráhavě natáhl ruku. Ten záblesk strachu dělal Zymunovi neskutečně dobře. Ten muž viděl pouhý zlomek toho, co Zymun dokáže, a už teď se ho takhle bojí. Ten se v nejbližší době o žádný podraz nepokusí. Co víc si přát?

„Kdo má být ten pirát?“ zeptal se Zymun.

„Chvástá se, jaký je skvělý kanonýr. Říká si kapitán Dělostřelec.“

8. kapitola

Když se Poutník přiblížil k molu, čekala už Teia na svém místě u zábradlí. Kromě běžného mumraje námořníků a přístavních dělníků, kupců, rybářů a tu a tam nějakého toho šlechtice se nyní na molech Velkého Jaspisu městnali obyčejní lidé v urputné snaze zjistit, zda se jejich milovaní vrátili domů.

Současně tu byl velký nával ruthgarských vojáků, kteří nakládali lodě do boje v bitvě, z níž se Teia a její přátelé právě vraceli.

Pasažéři se na lodi tlačili k prostředku, odkud se co nevidět mělo spustit prkno. Teia vyskočila na zábradlí, jednou rukou se přidržela lanoví kvůli rovnováze, seskočila ze zábradlí, oběma rukama popadla konopný popruh a udělala kotrmelec dolů. Na chviličku ji zaplavila radost, že to ještě nezapomněla. Její úplně první lekce zahrnovaly denní dávku akrobacie, ale od té doby, co začala trénovat u Černé stráže, se jí žádných dalších nedostalo.

Zavěšená na popruhu už Teia viděla, že podél jejich mola stojí řada lidí dychtících po novinkách. Vlajková loď Androsse Guila byla z rozprášené flotily první, která doplula domů. Zprávu o výsledku bitvy už na Jaspisy přinesl poštovní holub, ale lidé bažili po podrobnostech. Loď s bouchnutím přirazila k molu. Námořník, balancující o kus vedle, se zakřenil na Teiu, zavěšenou na popruhu, skočil jako první a pospíchal připevnit lana k masivním kolíkům. Teia seskočila jen okamžik po něm, neschopna se svou malou postavou tak dlouhého skoku, a dopadla do hemžícího se davu drben, kamarádů a příbuzných, ale taky obchodníků s jídlem a vínem, kteří už nedočkavě vyhlíželi ty, kdo touží vyhnat z úst pachuť suchých námořnických placek a zatuchlé vody.

Nechat se spolknout lhostejným davem byla kupodivu úleva. Teia byla dost malá na to, aby se v něm ztratila. Její učitelka boje a akrobacie ještě kdysi v Abornei byla jen o kousek větší než Teia a tenkrát ji pobízela, aby prozkoumávala dav, aby se naučila poznat jeho náladu, ať už to byl zuřivý dav, proudící z hipodromu poté, co jejich favorit prohrál v dostizích, nebo nadšený dav, vítající přijíždějící tanečníky a exotické zvěřince při oslavách Dne slunce v Odesse.

Existovaly smysly, které lze pěstovat jedině ve spárech takovéhle bestie. Tisíce či desetitisíce těl se sice hýbou, ale vám stačí vnímat přibližně tucet těch, která vás bezprostředně obklopují, zvláště když jste malé postavy. A nejvíce je třeba hlídat si vlastní pohyb. V takové tlačenici je jistá hranice, kdy je váš pohyb sice průrazný, možná neomalený, ale ještě ho nikdo nebere jako agresivní. Důležité bylo i správné načasování: chvilková nevlídná reakce se dá ignorovat, když zmizíte dřív, než vás ten, do koho jste příliš hrubě strčili, začne hledat. Teia uhýbala, tlačila se, drala se, kličkovala mezi těly, její tělo bylo jako tekuté a její mysl plně ponořená do těla.

Teiina trenérka, magistra Lillyfieldová s tělem mladé ženy a tváří zvrásněnou jako Rudé útesy, ji dokonce chtěla vzít spolu s dcerou její paní do Temnot, žalostného chudinského angarského ghetta, které už po staletí přetrvává v Odesse, ale Teiina paní jí to nikdy nedovolila.

Proslulá krása sedmi chromerijských věží zářících ve slunci dnes Teiu nikterak netěšila. Teia dnes neměla žádné povinnosti. Velitel Železňák řekl svým Černým strážcům jen málo: „Máte den volna. Zítra za svítání na cvičišti jako obvykle.“

Teiu naplnila neklidná energie. Potřebovala si projít město. Byla to skvělá praxe. Čím lépe znala město, tím snazší bude její trénink u Černé stráže. Ale dnes potřebovala udělat něco konkrétního. Cítila, že už zase svírá v prstech tu zpropadenou lahvičku, a zbytečně tak zaměstnává drahocennou ruku, pomocí níž může manévrovat davem.

Moc přemýšlíš, Té.

Právě opouštěla doky, když do ní vrazil nějaký muž. Pohybovala se dost rychle na to, aby se kolem něj prosmýkla. Musel to udělat schválně.

Ale už byl pryč, zato ona měla teď něco v ruce.

Otočila se, a jak znehybněla, ztratila setrvačnost, vypadla z rytmu. Dav ji vyplivl na tržiště, sousedící s doky. Ani toho muže neviděla. Všimla si jen tmavého pláště, možná šedavé tuniky… Sakra, už bylo pozdě. Jako by byla nějaká amatérka. Vymanila se z proudu lidí a podívala se, co jí to přistálo v ruce. Vzkaz.

Okamžitě věděla, že to, co je na něm napsáno, se jí nebude líbit.

„Teio, podívej se v parylu. Hned.“

Teiina teoretická výuka v její specifické barvě byla jen kratičká, ale magistra Marta Martaensová jí vtloukla do hlavy, že dívat se, jak se zornice ženy rozšíří tak, že zmizí i bělmo, není pro druhé jen znepokojivé; je to děsivé. Přesně toto se s očima stane, aby bylo možno vidět paryl, nacházející se ve spektru stejně hluboko pod infračervenou, jak hluboko je infračervená pod viditelnou červenou. V minulosti sice roztáhla zornice a rychle je zase smrštila, ale unavovalo ji to. Nyní si Teia nasadila tmavé brýle, které jí dal velitel Železňák, a uvolnila oči, ještě víc a ještě…

První místo, kde viděla paryl, byl nápis přes hruď ramenatého chromerijského strážného. Ta třpytivá slova jako by se vznášela, jako pápěří, lehčí než vzduch. „Podplacený.“

V prsou pocítila tíseň. Cože? Proč? Najednou byla pasivní, stála jako patník, otvírala pusu jako někdo, kdo je na Jaspisech poprvé, spíš civí, než že by někam šel, pracoval, plánoval.

„Můžu vám nějak pomoct, slečno?“ zeptal se strážný, když si všiml, jak zírá.

Teia zakroutila hlavou a prošla kolem něj. Vešla na tržnici, kde stál poslíček na své malé bedýnce a díval se na ni. Nad jeho hlavou se vznášelo jedno slovo: „Náš.“ Opravdu se na ni díval?

Co jsou zač? Co dělají? Proč jí tohle ukazují? Očividně to znamenalo, že mají parylového barvomága. Obratného. Šikovnějšího, než je Teia, protože umí udělat slova, která se hned nerozplynou. Nebo je nějaký barvomág hodně blízko a umisťuje tyhle majáčky vždy chviličku předtím, než Teia dorazí na nějaké místo.

Na stěně v uličce bylo napsáno: „Tudy, Teio.“

Ztuhla.

Na další zdi: „Neublížíme ti.“

Na další stěně byl obláček uvolněného světla tam, kde se jakýsi muž opíral rukou o stěnu, na níž stála prchavá slova: „Jedině my můžeme…“ a zbytek byl pryč, a to, co zbylo, se potrhalo a zmizelo v okamžiku, kdy muž, nevědomý si těch slov, posunul ruku.

Teie se rozbušilo srdce. Dýchej, Teio. Takhle lidé přicházejí o rozum. Vidí věci, které ostatní ne, a vymýšlejí si konspirace.

Ale blázni jsou šílení proto, že vidí věci, které ve skutečnosti neexistujou.

Teia viděla v životě jen dva další parylové barvomágy. Magistru Martaensovou, která jí dala několik málo lekcí na rozkaz Teiiny dřívější majitelky, Aglaii Crassové, a muže, který zabodl paryl do krku jedné ženy a nechal ji napospas smrti.

V další uličce stálo: „Tudy, Teio.“

Ten muž, vrah, tenkrát k vraždě použil pevný paryl, o kterém občas kolují různé povídačky. Magistra Martaensová přísahala, že pevný paryl je zkrátka nemožný. Nebo že ho alespoň ona udělat neumí. Když se Teia naučí zhmotňovat pevný paryl, může se proti němu bránit, ne? Možná by ji tihle lidé mohli učit.

Paralyzovaná, nerozhodná, pasivní a s nenávistí vůči sobě samotné Teia nahlédla do uličky. Největší síla parylu spočívala v tom, že ho nikdo na světě kromě hrstky lidí neviděl. Kdyby jejich vraždění viděl někdo jiný, ztratili by atentátníci svou nejskvělejší zbraň.

Teia tím pádem ohrožovala jejich moc. Viděla ten atentát. Možná se ti lidé bojí, že viděla i vraha.

Tak co, Teio? Chceš zůstat sama s mužem, o němž víš, že už jednu nevinnou ženu zavraždil a kterého ohrožuje tvoje pouhá existence?

Když se to podalo takhle, scvrkla se Teiina zvědavost z velké šťavnaté kuličky hrozna na maličkou, žalostnou hrozinku. Teia hrozinky nenáviděla. Hroznové víno zbožňovala. Vůbec to nebylo totéž, ať si lidi říkají, co chtějí.

Jestli ji ten muž chtěl zkrátka jen zabít, mohl to už udělat. Svými parylovými vzkazy dokázal, že se umí nepozorovaně pohybovat v její blízkosti. Nejdřív ji tedy chce dostat někam, kde bude sama. Proč?

Nemohlo z toho čouhat nic dobrého. Ten muž byl vrah. Nedovol, aby nepřítel dostal to, co chce.

Rozběhla se.

Jak nečekaně vyrazila, stočilo se k ní několik vyplašených pohledů, ale nevšímala si toho. Dokud nikdo nevykřikne „Zlodějka!“, nebude se o mladou prchající dívku nikdo zajímat. Doběhla na další rušnou křižovatku a začlenila se do davu tak rychle, jak bylo v lidských silách. Proběhla mezi v chomoutech zapřeženými voly a jejich povozem plným sena dřív, než vozka stihl vypísknout. Uháněla k další ulici, tam se zastavila, o několik kroků se vrátila a zapadla do uličky. Potom utíkala, div že neuklouzla na odpadcích a splaškách, v další ulici nabrala opačný směr a objevila se v další uličce.

Začalo mrholit. Teia si ani nevšimla, že se sbíhají mračna. Sundala si tmavé brýle, spustila tlumok k nohám, obrátila svůj plášť tlumenou modrou stranou navrch, znovu si na sebe navlékla tlumok, ale dala si ho na břicho a přes něj přetáhla plášť. Přes hlavu si dala kapuci a vmísila se do proudu lidí, pospíchajících deštěm. Ve spěchu bylo těžší uzpůsobit styl chůze. Když jen normálně šla, bylo snadné pohupovat boky a napodobit někoho s ženskými křivkami, stačilo klást nohy víc k sobě, jako když kráčíte po laně. Ale napůl v poklusu, při snaze utéct před deštěm? Tak dobrá nebyla.

Začala se při chůzi přehrabovat v tlumoku. Neměla toho s sebou tolik, co by se dalo použít jako maskování, ale měla zářivě žlutou šálu a šátek. Na další križovatce to vzala přes kupecký stánek, jako že si tamtudy krátí cestu do další uličky. Sundala kapuci, vytáhla červený šátek – nebo možná zelený. V její tréninkové skupince si jeden z druhého rád utahoval, a jelikož znali její problém s barvami, nikdo jí neřekne pravdu.

Omotala si šátek kolem vlasů, přes ramena přehodila šál a pevně jej uvázala. Sklonila bradu a vyšla zpátky ven tudy, kudy přišla, plášť si držela přitažený a předstírala, že boule na břiše, ve skutečnosti její tlumok, je těhotenské břicho. Aby byl efekt dokonalý, položila si ještě na břicho ruku.

Teia nenáviděla pomalá přestrojení. Vadilo jí, když jí bránila v rychlém úniku. Ale nikdo jiný taky nespěchal, a proto byl tento druh maskování při útěku tak efektivní. Prošla přímo kolem vysokého muže v šedivém plášti, který to vzal skrz obchod a zamířil do uličky. Možná to byla náhoda. Možná to byl jen další člověk prchající domů před deštěm.

Po dvou bolestných blocích záměrně pomalé chůze s rukou na vzedmutém břiše, při níž se snažila nekolébat moc nápadně, se Teia opět rozběhla – ale ne domů. Běžela do pivovaru, kde měla Marta Martaensová dle svých slov pronajatý pokoj.

Pivovar jménem Panenský polibek se nacházel v nízké čtvercové budově. Jako většina staveb na Velkém Jaspisu byla omítnutá bílým vápnem a měla kupolovitou střechu. Tahle byla křiklavě růžová a dřevěné dveře byly prosté až na stylizovanou pannu z profilu, která se chystá někoho políbit. Tady už žádný nápis nebyl. Teia rázně zaklepala na dveře.

Dveře otevřela učnice, mladá dívka, nanejvýš desetiletá. „Je tady v podnájmu Marta Martaensová?“ zeptala se Teia.

Děvče doširoka otevřelo velké hnědé oči. Zaváhalo. „Můžete tady počkat? Budu zpátky, jen co jehně dvakrát mrskne ocáskem?“

Divné. A Teia neměla ráda, když se lidé chovali divně a když byl v sázce její život. Měla stažené hrdlo. Snažila se však to napětí přesunout do těla, připravit se na útok. Věděla, že člověk je rychlejší, když je ve střehu, ale zůstane uvolněný, jenže teď v sobě absolutně nedokázala najít klid.

Rozhlédla se v dešti a ostražitě se dívala po všech kolemjdoucích, ale v ulicích teď moc lidí nebylo a déšť sílil. Teiin poslední rozhovor s magistrou Martaensovou nedopadl dobře. Starší žena myslela, že budou-li o možnosti atentátu pomocí parylu byť jen hovořit, mohly by tím odstartovat lov na všechny parylové barvomágy. A Teia přišla o hodiny u téhle magistry krátce poté, co Andross Guile nějakým způsobem přinutil Aglaiu Crassovou, aby přepsala Teiiny otrocké listiny, a od té doby magistru Martaensovou neviděla.

Dveře se znovu otevřely a šlachovitá žena v zástěře Teie pokynula, ať jde dál. „Bel!“ štěkla ta žena. „Nechat návštěvu venku v dešti? Co je to za způsoby, holka?“

Malá Bel se zatvářila sklesle. Utekla.

„Fňukna jedna,“ řekla pivovarnice. Vzdychla. Měla na hlavě šátek podobný mužské gutře, jímž svazovala bohatou kštici hnědých vlasů. A bylo vidět, že ji Teia skutečně vytrhla z práce: kůže se jí leskla potem, žíly na šlachovitých pažích měla naběhlé. „Musím hlídat slad, takže se omlouvám, že jsem tak strohá, ale jak se jmenujete a co chcete?“

„Teia. Adrasteia. Přišla jsem se podívat, jestli je tu moje stará magistra Marta Martaensová.“ Teia se sundala z hlavy mokrý šátek a svlékla i plášť, čímž odhalila tlumok na břiše.

„Ha, já myslela, že jste v šestém měsíci, a říkala jsem si, že by mi to snad řekla, kdyby tomu tak bylo,“ pravila pivovarnice a kývla na Teiino falešné bříško. „Marta odešla. Nejste první, kdo se na ni tady ptá. Povím vám to, co jsem řekla jemu, protože je to pravda. Byla to dobrá nájemnice. Trochu popudlivá, ale jinak dobrá žena. Nevím, kam šla. Přišla o místo v Chromerii, a to byl jediný důvod, proč tu byla, takže na tom, že odešla, nevidím nic divného.“ Pivovarnice šla k pultu a sáhla pod něj. „Ale taky vám řeknu tohle. Nechala tu vzkaz, který jsem měla dát jedině dívce jménem Teia. Abyste věděla, muž, který se tu na ni byl ptát, mi nabídl peníze za to, když vás zadržím.“

Teia byla okamžitě v bojové pohotovosti. Sklouzla očima z ženiny tváře k jejímu břichu. Pohyb vychází ze středu těla, zatímco periferním viděním vnímáte vše ostatní.

„Nevzala jsem si ty peníze. Nejsem primitiv, navíc na tom chlapovi bylo něco divného. Zrzavé vlasy, sčesané do ofiny, nahoře pleška a kolem krku divný náhrdelník. Viděla jsem ho jen zběžně, ale můj otec trhával zuby. Ten náhrdelník byl celý z lidských zubů. Bylo na tom něco hnusného, co snad raději nechci vědět. Rychle si přečtěte ten dopis a běžte. Moc bych se nedivila, kdyby nás teď sledoval. Ach, a prý nemáte ten vzkaz skládat. To mi Marta obzvlášť kladla na srdce. Jestli chcete, můžete použít zadní východ.“

K zadním dveřím by se však Teia dostala jedině skrz neznámý dům, stranou od veřejnosti, izolovaná a zranitelná. Možná, že ta žena opravdu jen chtěla pomoci, jak se zdálo. Nakonec jí nemusela prozrazovat, že tu ten muž byl. Jenže Teia byla příliš dlouho otrokyní. Na milost se nikomu nevydá.

Opatrně vzala dopis a pomalu jej otevřela, při tom stále po očku sledovala pivovarnici.

„Jestli chcete, můžete ho spálit v krbu,“ řekla pivovarnice. „Já musím jít míchat slad. Orholam s vámi, děvče.“ Pivovarnice se otočila zády a vrátila se do obchodu.

„Teio,“ stálo v dopise, „moje práce s tebou bohužel končí. Dověděla jsem se, že můj bratr vážně onemocněl, a tak se vracím na rodinnou farmu v Maelansu. Omlouvám se, že odcházím tak na honem, ale jsem si jistá, že naše paní se o tebe postará. Orholam ti žehnej.“ To bylo vše, bylo to podepsáno jejím jménem a pečlivě složeno. Pokud Teia věděla, Marta Martaensová žádného bratra neměla. Teia okamžitě rozšířila oči do parylu.

Jakmile na vzkaz přišlo světlo, ukázalo se, že je tam něco napsáno parylem. Nebylo divu, že Marta nechtěla, aby se dopis znovu přehýbal. Zničil by se tím tajný vzkaz. „Je to všechno pravda. Ty vraždy, všechno. Řád Zlomeného oka je skutečný a nyní jde po tobě. Orholam mi odpusť, že tě v tom nechávám samotnou, ale s těmi lidmi nelze bojovat. Uteč, Teio. – Marta Martaensová.“

9. kapitola

Karris Guilová, rozená Karris od Bílého Dubu, se plahočila nahoru po schodech vedoucích z nejvyššího patra Arcimágovy věže na střechu. Přišla rovnou z doků a sotva hodila zavazadla na podlahu své nové komnaty – Gavinovy komnaty – komorní otrokyně Marissia jí plaše podala vzkaz. Bylo divné, že ji Bílá zve na střechu v dešti.

Karris vystrčila hlavu ze dveří a uviděla Bílou, zachumlanou do mnoha dek, jak sedí na svém kolečkovém křesle, otočená tváří k větru a bičujícímu dešti. Bavila se. Vedle ní stáli dva urostlí mladíci, Gill a Gavin Greylingovi, z každé strany jeden. Byli to Černí strážci, stejně jako Karris, kteří přísahali chránit a bránit Bílou a arcimága. Rozdíl byl, že tihle muži splnili svou povinnost. Každý z nich držel nad Bílou paraple z voskované látky, aby ji ochránil před deštěm. Zdálo se však, že stařena si vychutnává, jak ji vítr s větrem navzdory usilovným snahám Černých strážců šlehá do tváře.

„Hlídková kapitánko,“ řekli bratři a kývli na ni místo zasalutování, jelikož měli plné ruce.

„Můžete jít,“ řekla jim Bílá. „Počkejte na mě u schodů, prosím. Uvnitř. Teď mě bude hlídat Karris.“

Gill předal Karris deštník a muži odešli. Karris ho chytila oběma rukama a chránila Bílou, jak nejvíc to šlo. Stařena měla však na tváři výraz dětinského štěstí. Oči každého barvomága přebíraly tu barvu, kterou mág používal, ale u každého to probíhalo jedinečným způsobem. Karris měla červené hvězdičky na zeleném poli. Světle šedivé oči Orei Pullawrové se vyplnily ve dvou obloucích: svrchu modrým a pod ním zeleným. V posledních letech, kdy už dávno nezhmotňovala, aby si prodloužila život, byly obě barvy donedávna vybledlé a ztratily sytost. Ale po pokusu o atentát v jejích vlastních komnatách byl nyní modrý oblouk zase jasný a rozpínal se do samého okraje její sítnice. Tohle Karris neudivilo. Ale sytá byla teď i zelená, z čehož Karris poznala, že Bílá musela zhmotňovat i zelenou. Už jí mnoho času nezbývalo.

„Doufala jsem, že to obnoví rovnováhu,“ řekla Bílá, „neboť divokost zelené mi po mnoho let mockrát vyvážila těžkopádnou logiku modré. Po útoku jsem zjistila, že jsem spokojená, když jen sedím, pozoruju a čekám. Už není čas jen sedět, pozorovat a čekat, nebo snad ano, mé dítě?“

„Neopouštějte mě, prosím,“ řekla Karris. V břiše měla křeč, ale udržela vzlyknutí. Překvapeně se nadechla. Myslela, že se umí ovládat líp.

„Ale takhle to na tomhle světě chodí, ne?“ zeptala se Bílá. „Kráčíme vpřed sami, nebo zůstáváme pozadu, zbaveni všeho. Všichni mí přátelé z mládí jsou již mrtví. Zůstává jen můj starý nepřítel. Skoro nevím, co bych si bez něj počala.

Karris, to, že neseme břímě těžší, než jsme mysleli, že dokážeme unést, nás posiluje. Jsi připravená?“

„Nemůžete to vzdát a zemřít,“ řekla Karris zlostně. „Nikdo lepší než vy není. Nikdo vás nemůže nahradit.“

Bílá se nečekaně zasmála. „Slova, která touží slyšet každý megaloman. Ale pravdivá jsou jen o někom opravdu špatném či o neskutečném velikánovi. Já nejsem ani jedno, Karris. Jsem jen schopná, páchám nezanedbatelné chyby a smutně podotýkám, že často. To, že nejsem špatná, ze mě možná dělá lepší Bílou, než byli mnozí přede mnou, ale být dobrý a být velikán jsou dvě odlišné věci, které se jen zřídkakdy překrývají.“

Karris vzdychla, netušíc, zda bude schopná promluvit o Gavinovi, aniž by ji to nerozložilo. Odvrátila se, neschopna dále snášet soucit v očích Bílé. „Cítím se zrazená.“

„Gavinem? Protože umřel?“ Chromerie to zatím neřekla, protože Gavin pro každého znamenal mnoho. A nevěděli, zda je skutečně mrtvý. Bílá však mluvila o strachu a zlosti a takové věci se nevážou na důkazy a na modré ctnosti.

„Třetím okem. Řekla, že jestli Gavin přežije bitvu, bude žít nejméně do dne, který předchází Dni slunce. Myslela jsem… Myslela jsem, že jsme to zvládli. Bylo přece už po bitvě, ne? Šla jsem spát ve víře, že mě probudí polibky.“ Místo toho ji vzbudil křik a smrt. Říkali, že Kip se pokusil zabít Androsse Guila; Gavin zasáhl, byl nešťastnou náhodou raněn, přepadl přes palubu. Kip za ním potom skočil. Loď ve tmě nedokázala najít Kipovo ani Gavinovo tělo.

„I kdyby viděla neomylnou pravdu, o čemž nejsem přesvědčena, není nikde psáno, že Třetí Oko musí mluvit pravdu o tom, co vidí,“ pravila Bílá. „Možná, že když ti lhala, pomohla světu zabránit větší tragédii.“

„Věřila jsem jí,“ řekla Karris jednoduše. Cítila se strašně prázdná. Byla v pasti. Chtěla se chytit naděje, protože ho neviděla zemřít a protože se jí zdálo, jako že ho zrazuje, když nad ním láme hůl. Ale na druhou stranu viděla rezignovanost, zračící se ve tvářích všech. Byl mrtvý a před nimi ležela práce. Vzniklo hrozivé mocenské vakuum a různé strany je horlivě chtěly zaplnit a heretici chtěli bojovat a… a… a… Nesmí truchlit, dokud to nebude vědět jistě. Jenže věděla, že se to možná nikdy nedoví.

„Slyšela jsem o nějakých znameních,“ řekla Karris. „Něco o mořském démonovi, který se utkal s velrybou?“

„Teď jsou tomu dva týdny. Bylo to přesně v den bitvy.“ Nic víc k tomu neřekla. Věděla, že se Karris snaží odvést řeč jinam.

Opíral se do nich liják. Začínala se dělat zima.

„Měla bych vás vzít dovnitř,“ řekla Karris. Vyhni se tomu. Odsuň to stranou. Vypořádáš se s tím později, o samotě.

„Ne.“ Jediné slovo Bílé bylo jako řemínek na psa. Když promluvila, čekala naprostou poslušnost. „Pojď, děvče, podívám se ti na oči.“

Karris se zahleděla stařeně do očí. Kdysi byla na své oči pyšná, ale nyní se styděla. Bývala hrdá na jejich krásu, rubínové hvězdičky prokvétající na smaragdovém poli; barvy čisté, jasné a mocné. Nyní dominovaly hvězdičky a její oči z ní dělaly ženu, jíž zbývá jen pár let života. Ženu, které chybí sebekontrola na to, aby se dočkala čtyřicítky.

„Musíš přestat zhmotňovat. Úplně a okamžitě,“ prohlásila Bílá.

Jako by jí řekla, že musí přestat dýchat.

„Vím, co žádám,“ řekla Bílá. Samozřejmě že ano: sama to taky udělala. Tím se však pro Karris nic neusnadnilo. „A není to prosba. Je to rozkaz.“

„Ano, nejvyšší paní,“ řekla Karris ztuhle. Myslela, že s ní Bílá bude mít trochu slitování kvůli smrti jejího manžela. Tady však očividně místo pro nějaký soucit nebylo. Karris pevně svírala čelist, ale jinak se snažila tvářit pokud možno neutrálně. „Pokud se teď smím omluvit,“ řekla a otočila se zády.

„Nesmíš,“ odsekla Bílá.

Karris se zastavila. Byla Černá strážkyně; o tvrdé poslušnosti věděla všechno. Ovládla se a zůstala otočená zády.

„Provdala ses za Gavina Guila, arcimága,“ řekla Bílá. „Tímto jsi zproštěna všech povinností jako Černá strážkyně. S okamžitou platností složíš svou funkci.“

Karris přestala dýchat. Podlomila se jí kolena. Poryv větru jí vytrhl z ochablých prstů deštník, a než stihla zamrkat, shodil ho ze střechy. Stála a trpěla pichlavý déšť. Bylo jí zima zvenku i zevnitř. Od té doby, co přestala být husičkou, která se radovala, když se o ni kluci prali, jí byla role Černé strážkyně vším. Málem ji nenechali ucházet se o místo u elitní jednotky, a ona to přesto dopracovala až na hlídkovou kapitánku a našla v tom uspokojení.

Dva dny měla všechno: muže a práci, kterou milovala, náročný cíl a způsob, jak jej dosáhnout, obklopena těmi, které obdivovala a milovala. Sestrami a novými bratry, kteří nahradili ty zemřelé při požáru, když byla ještě mladá. A potom ztratila Gavina a myslela si, že horší už to být nemůže. Teď jí však Bílá – ze všech lidí zrovna Bílá! – podrazí poslední nohu židle.

„Nevím, proč je to pro tebe takový šok,“ řekla Bílá s klidem. „Černá strážkyně a provdaná za arcimága? Muselas vědět, že to s největší pravděpodobností skončí takhle. Byla jsi tolik zaslepená svými vášněmi, že jsi na tohle nepomyslela?“

„Řekla jste… řekla jste, že můj případ je výjimka potvrzující pravidlo!“ namítla Karris.

„To bylo v okamžiku, kdy jsem ti dovolila jít za svou láskou a vzdát se své funkce čestně, místo abych tě uvrhla v nemilost.“

„Jaký je v tom rozdíl?!“ vykřikla Karris.

Gill Greyling strčil hlavu do dveří a vešel dovnitř i s Gavinem, avšak na pokyn Bílé zůstali, kde byli. Stáli v dešti nehybně, ale Karris tenhle postoj znala, jako lovecký pes na řemínku, připravený na první povel vyrazit.

„Jedno z toho je hanba a druhé pocta, a jestli nedokážeš poznat rozdíl, máš větší problémy, než jaké můžeme pojmenovat,“ pravila Bílá.

„Ale, ale, on je mrtvý! Mrtvý! Tím to přece ztrácí význam. Já jsem… Myslela jsem, že…“ Karris myslela, že na Gavina se pravidla nevztahují a tím, že si ho vezme, se za ni postaví a pravidla se jí v tomto případě nebudou týkat. Myslela, že si možná zaslouží tenhle ždibeček štěstí, že se nad ní Orholam nakonec přece jen slitoval.

„Ztratil se. To není totéž. Zatím ne, ne pro moje účely. Někdo ze Spektra se samozřejmě co nevidět pokusí prohlásit ho za mrtvého, ale budeme mít další problém, a to jmenování nového arcimága. Ale když už nic, tak nový kandidát na arcimága musí být jmenován do Dne slunce. Do té doby ho musíme najít.“ Otočila se zpátky k dešti, vychutnávala si mokro na tváři a vypadala, že už Karris propustila.

„To je všechno?“ naléhala Karris. „Teď, když jsem posloužila svému účelu, zbavíte se mě?“

„V tomhle životě nejsme oděv, který se dá vyprat a znovu obléci, Karris. Jsme svíce, dáváme světlo a teplo, dokud nás to nestráví. Ty jsi hořela jasněji než většina ostatních. Za to se platí. Obyčejní smrtelníci jako já? Slabé plamínky hoří déle.“

„Já nejsem odepsaná,“ zlobila se Karris.

„Možná tedy nejsi tak křehká květinka, jak jsi věřila,“ pravila Bílá.

Nic víc neřekla a na Karris se nepodívala. Karris napadlo, že by měla začít běsnit, nadávat, křičet. Místo toho jen stála v dešti, nechala jím chladit svůj hněv, krotit divokost, a liják jí máčel vlasy, jejichž prameny jí nyní clonily oči. Stálo ji dva pokusy, než konečně promluvila. „Hrozně dlouho jsem to přehlížela, ale… Proč jste mě – zrovna mě – poslala, abych pronikla do armády Raska Garadula?“

„Tam v Tyreji?“

„Není to zase tak dávno,“ řekla Karris. „Rask byl do mě zamilovaný. Já o tom nevěděla. Poslala jste mě do téhle situace bez varování. Zajali mě. Mohli mě zabít.“

Bílá si ji měřila očima. „Sebrala jsi někdy uprostřed bitvy něčí zbraň? Třeba poté, co jsi ztratila svou vlastní?“

„Jednou. Mušketu, v Garristonu. Když jsem se ji pokusila použít, nevystřelila.“

„Hm. To se stává.“ Bílá nic víc neřekla.

„Já? Byla jsem zbraň, kterou jste prostě zkusila? A nevěděla, jestli posloužím? To je… to je neslýchané. Přece mě znáte! Sotva se dá říct, že jsem pro vás nějaká neznámá. Ta bitva by se obešla i beze mě. Mohla jste poslat kteréhokoli Černého strážce, nebo kohokoli ze stovek jiných vojáků nebo otroků. Polovina z nich by si vedla stejně dobře jako já.“

„Mým cílem nebylo vyhrát bitvu; chtěla jsem vyzkoušet zbraň.“

„Cože?“ vyhrkla Karris.

„Máš mnoho silných stránek, Karris Guilová, ale neustále se vracíš k těm samým, pořád dokola. Bojíš se trochu odvázat. Dala jsem ti možnost splnit jiné úkoly, kterých se dalo dosáhnout skrze špetku licoměrnosti nebo skrze úplatek, ale ty sis vždycky zvolila přímou cestu, spoléhala ses na autoritu a hierarchii. Ale potom, když už jsem byla připravená toho nechat, udělalas něco brilantního, co mi dokázalo, že jsi schopná myslet samostatně. Ty máš prostě jen ráda, když ti někdo dává rozkazy. A tak jsem tě poslala do situace, kde byl životně důležitý úkol, ale nemělas žádný konkrétní pokyn, jak jej dosáhnout. Věděla jsem, že při tom můžeš zemřít, a tvou smrt bych nesla těžce, protože by to znamenalo, že jsem se v tobě spletla. Jenže ty jsi obstála, a já nyní získala něco lepšího, než jen tvou důvěru ve mě.“

Karris se zamračila. „A to je?“

„Tvou důvěru v sebe sama. Aspoň o trochu je to víc.“

Karris zavrtěla hlavou. „Proč mi tedy berete mé postavení? Chápu, že mi Andross Guile chce vzít něco, co miluju, ale vy? Proč za mě nechcete bojovat?“ A už to tu bylo zas. Horké slzy hrozily, že se vylijí. Stáhlo se jí hrdlo.

Bílá zamrkala a její tvář náhle získala mladistvou svěžest. „Poslouchej mě, Karris Guilová. Já za tebe nikdy nepřestanu bojovat!“ Opřela se v křesle a okamžitě vypadala zase staře. „V tom dešti mi začíná být zima. Vezmi mě dovnitř. Ale než půjdeme, mám pro tebe nový úkol, Karris Guilová. Takový, který se hodí k tvému novému společenskému postavení.“

„Mému novému postavení? Jakožto vdovy? Jako bývalé Černé strážkyně?“

„Jako ženy, která nemá co na práci, ale zato má fůru času.“

Tohle byla facka. V Karris vzkypěl hněv. „Mám plést svetry a látat ponožky, nejvyšší paní?“

„Už nejsem pohyblivá jako dřív. Začalo být příliš snadné vyčmuchat, s kým se stýkám. Ty, Karris, budeš velet mým špehům.“

10. kapitola

Než Teia přešla po Liliovém stonku do Chromerie, uviděla skupinku vracejících se mladých Černých strážců. Byli z její lodi. Opravdu byla pryč tak krátkou chvíli, že ostatní prckové došli teprve na most? Znovu zkontrolovala uličky a navzdory dešti si opět na chviličku nasadila tmavé brýle. Doširoka otevřela oči, ještě víc, dokud zornice nevyplnily celé oko. Podívala se doleva a doprava a dál do křižovatky. Podívala se za sebe, hlouběji do uličky, hledala nějaký náznak parylu nebo známky přítomnosti vraha. Nic.

Sundala brýle, strčila je do kapsy a pospíchala do hlavního proudu, který nepřetržitě plynul po mostě, kolem chromerijských stráží, stojících v zrcadlové zbroji v jindy prázdných strážních budkách. Válka. Válka nyní nabyla reálné podoby a oni byli připraveni na útok. Tady. Nepředstavitelné.

„Je to pravda?“ zeptal se jeden hlídač Černých strážců. „Je arcimág mrtvý?“

„Ztratil se,“ řekl jeden z nich.

„Ztratil? Cože? Jako peníz? Ztratit se v moři není to samé jako jen se ztratit. Slyšel jsem, že jste pročesávali břehy několik dní a hledali ho. Neměli jste se náhodou postarat o to, aby se neztratil?“

Jeden z prcků u Černé stráže, Ferkudi, zavrčel a chtěl se na hlídače vrhnout. Ale ostatní ho stáhli zpátky a vlekli ho ke věži.

„Nechali jste našeho arcimága umřít!“ křičel hlídač. „K čemu jste dobří, když vaše hlídka nechá utopit arcimága? Nikdo z vás za ním neskočil?“

Ferkudi zaklel a Křižák se postavil přímo čelem k hlídači. Řekl mu něco, co Teia neslyšela, ale nic víc neudělal. Hlídač nic víc neřekl, ale po tváři se mu koulely slzy.

Tihle lidé Gavina milovali. Skoro ho neznali, přesto kvůli němu pláčou.

Ne, možná to nebylo takhle. Neznali ho osobně, ale Gavina bylo všude vidět déle, než Teia byla na světě. A byl to dobrý arcimág. Po celých Jaspisech se musí šířit zvěsti, protože oficiálně se toho oznámilo tak žalostně málo – „ztratil se“ – to přece není nic konkrétního.

„Ztratil se“ – to není něco, co by se jen tak rozhazovalo do davu na začátku války, v níž už dvě bitvy byly… dílčí prohrou Chromerie.

Gavin se v očích těchto lidí téměř rovnal bohu, a oni prohráli dvě bitvy, přestože bojoval na jejich straně. Jak se jim povede bez něj?

Tuto otázku si Černá stráž kladla již několik dní. A samozřejmě, že si dobře uvědomovala své selhání.

Teia však nic neříkala a prošla kolem s hlavou skloněnou.

I když byl Liliový stonek pokryt oblou střechou z modrého a žlutého luxinu, průsvitného a neskutečně silného, šla Teia dvacet nebo třicet stop, a teprve potom si sundala kapuci. Příliv sílil a vítr dělal na vlnách bílé čepice. Liliový stonek se táhl po čáře ponoru, takže na něj teď dorážely vlny, ale on se jen mírně chvěl. Byl to symbol samotné Chromerie. Opírala se do ní všechna vřava a ryk světa, a ona přesto stála, nezměněná, nehybná, odolná.

Projít tímto světelným tunelem však bylo vždycky strašidelné, dívat se na to, jak voda divoce stříká vysoko nad vaší hlavou, někdy se dokonce přes luxinovou rouru zcela převalí. V dřívějších časech se párkrát někdo pokusil vyhodit most do povětří pomocí sudů střelného prachu. Zabránilo se nejméně třem pokusům. Jeden vůz to však dokázal a separatista z Tellari uvnitř vozu krvácel a podléhal svým zraněním, při čemž jako smyslů zbavený podpálil svůj náklad.

Exploze, spoutaná v trubici mostu, se šířila do obou stran, jako by někdo střílel z muškety dvěma směry. Zemřely při tom tucty lidí, avšak most přetrval. Stavbu mostu řídila před více než dvěma sty lety Ahhana zvaná Zručná; superchromatická žlutá barvomagička. Dodnes se někteří stavitelé hlásí k pokrevní linii těch, kdo ji učili; tak slavná byla.

Teia si snažila připomínat sílu mostu, když do jeho boku udeřila vlna a potom se přes něj vrchem přehnala.

Vyhýbala se ostatním; Ferkudimu a některým jeho přátelům ze starších tříd u Černé stráže. Když se zase smáli, ani ne dvě minuty poté, co truchlili a byli připraveni se rvát, uviděla je Teia tak, jak je jistě vidí instruktoři: jako šestnáctileté a sedmnáctileté děti, smějící se něčímu trapnému pokusu o polibek, a přesto zároveň válečníky, smrtící i líné, nesmiřitelné i pošetilé, muže i děti.

Moc přemýšlíš, Te.

Nějak se jí podařilo dostat se do výtahu, aniž by si jí všimli mezi ostatními. Tohle byla výhoda droboučkého těla. Někdy přišlo člověku vhod, když ho ostatní přehlížejí. Nebylo jí do řeči, ale zajímalo ji, jestli si o ní myslí, že je odtažitá. Ne, byli příliš zabráni sami do sebe.

Když nováčci vystoupili, Teia opustila výtah na patře, kde býval Kipův pokoj. Úředníci byli ve dnech bezprostředně předtím, co flotila odplula, příliš zaneprázdnění a na běžné záležitosti už jim nezbýval čas. To znamenalo, že Teia a Kip nemohli vyřídit její otrocké listiny. Tím pádem zůstávala, technicky vzato, stále otrokyní. Když tu Kip nebyl, potřebovala ty papíry okamžitě nechat založit. Jestli si na ni starý Andross Guile pamatoval, určitě ji bude chtít zabrat coby majetek svého vnuka, už jenom Kipovi naschvál.

Kipe, ty idiote, proč jsi útočil na Androsse Guila? Ze všech lidí ses musel vrhnout zrovna na něj?

A kde je Kip teď? Vrátí se vůbec někdy domů?

Vrátit se domů? Kde na něj čeká Andross Guile a oprátka?

Kip mohl být naživu, ale Teia ho nejspíš už nikdy neuvidí. Byl jejím partnerem při tréninku jen pár měsíců, ale strávili spolu hodně času. Byli dva vyvrženci, bojovali spolu; jak obrazně, tak doslova. Teiu zabolelo u srdce.

Uchopila lahvičku olivového oleje, kterou měla stále zavěšenou na krku. Nesundá ji, dokud nedostane od sekretářů potvrzení, že její propouštěcí listiny nabyly nezvratné platnosti. Potom ji rozbije. Doufala, že to bude brzo.

Klíč se v zámku otočil snadno a Teia otevřela dveře a rychle vešla dovnitř.

„Ahoj, holubičko,“ řekl muž ze tmy. „Otoč se.“

Teia v tom okamžení ztuhla, potom se otočila a ruku držela na klice. „Kdo jste?“ zeptala se. „Co tady děláte?“

„Dvě… výtečné… otázky,“ pravil muž. Měl světlou kůži, pihy, přečesanou ofinu z rezavých vlasů v chabém pokusu zakrýt lysé temeno. Byl oděný jako bohatý obchodník, měl tenký černý plášť a v jedné ruce držel petasos^3 se sametovou krempou, avšak nejnápadnější byly jeho oči. Měly barvu jantaru. Nikoli od zhmotňování žlutého či oranžového luxinu; byla to přirozená žlutá. Usmál se a odhalil při tom zářivě bílé zuby. „Když jsme na veřejnosti, měla bys mi říkat mistře Ostrý.“

3 Široký klobouk (pozn. překl.).

Čímž se nabízela zjevná otázka. „Ale tady v soukr–“

„Vražda.“

„Prosím?“ zeptala se Teia. Dostala strach a nenáviděla se za to.

„Vražda. Je to spíš titul. Vražda Ostrý. Kdysi dávno jsem měl skutečné jméno. Vzdal jsem se jej.“

Čímž se nabízely ještě zjevnější otázky. Ale ať jde k čertu. „Co tady děláte?“ opakovala.

„Nábor.“

„Tak to jste tu špatně. A teď vypadněte.“ Nábor?

K odchodu se neměl. „Tam v docích ses rozhodla správně, ačkoli mi to trochu zkomplikovalo život. Chytrá dívka, že? Vidíš paryl, ale ignoruješ ho? Vidělas nepřítele s neznámými schopnostmi, který tě vyzve, aby ses s ním setkala na místě, které si zvolí on – a ty se rozhodneš do té bitvy nejít. To bylo… na tvůj věk nevídaně chytré. Tím spíš o tebe stojím. Mám pro tebe práci. A jestli ji uděláš, dám ti tvé papíry.“

„Jaké papíry?“ zeptala se Teia a dělala hloupou.

„Opravdu nevíš?“ zeptal se čtverácky. „Poté, co jsem složil poklonu tvé inteligenci? Jsi ještě dítě, že? Nevybroušený drahokam. Když dneska splníš můj úkol, dám ti tvé papíry, přísahám na svou duši a naději na osvícení. Když ho nesplníš, dám ty papíry Androssu Guilovi, pro kterého jsem pracoval v minulosti. Stačí, když mu maličko připomenu, kdo a co jsi, a zkomplikuje ti to život, nemyslíš? Nebo snad věříš, že tyhle propouštěcí listiny někdy spatří světlo světa, když je vezmu k nejvyššímu pánovi světla Guilovi?“

Odpověď byla nasnadě. „Jak vím, že je dáte mně?“

„Dané slovo je pro mne svaté. Jestli se však znovu pokusíš zmařit mé plány tím, že půjdeš k jiné autoritě…“

Teia se na něj vrhla a chtěla mu vrazit pěst do krku.

A okamžitě se mu bezvládně zhroutila do náručí. Snadno ji zvedl a položil ji na Kipovu postel, něžně jako milenec. Vůbec nic necítila. Jako by ji opustilo tělo, vůbec ho nevnímala. Cítila však toho divného muže jménem Vražda. Voněl pomerančovou kůrou, zázvorem a mátou; svěží, dokonce lákavou vůní. Nenáviděla ho za to.

Usmál se a odhalil dvě řady nejbělejších, nejdokonalejších zubů, jaké kdy Teia viděla, a narovnal jí končetiny. Dva prsty jí položil na horní ret, ne že by ji chtěl umlčet, ale zkoumal, zda dýchá. Když zjistil, že ano, zatvářil se spokojeně. „Můžeš mluvit?“ zeptal se.

Otevřela ústa, ale neovládala vzduch v krku natolik, aby mohla vykřiknout, nebyla schopná ani šepotu. Něco bylo hodně, hodně špatně. Hrozilo, že její zmatení přeroste v paniku.

„Tělo je úžasná záhada, souhlasíš? To nesmírné množství věcí, které na sebe musí bezprostředně navazovat, aby tohle maso fungovalo.“ Zvedl její ochablou paži a zase ji pustil. Spadla jako bez života. „Dovol, abych ti prozradil to nejzajímavější: čím víc toho víš, tím víc zjišťuješ, jaká je to záhada. Nejmoudřejší léčitelé v satrapiích stále věří, že krev je v našich končetinách nehybná, že připlouvá a odplouvá jako příliv a odliv, možná dokonce i v závislosti na měsíci. Mí lidé však už po staletí vědí, že krev koluje tělem a srdce pracuje jako pumpa. Víme to, protože to vidíme. A přesto i pro nás, kteří vidíme to, co stovky generací léčitelů ještě neobjevily, zůstávají některé věci obestřeny tajemstvím.

Nakonec nejsme o moc lepší než oni. Lišíme se ve stupni, ale ne ve druhu. Vím, že štípnutí tady nebo píchnutí tam bude mít za následek tohle nebo tamto, když budu mít štěstí. Pohybovala ses tak rychle. Příliš rychle. Cítíš už mravenčení v nohou? Mrkni jednou, jako že ano, a dvakrát, jako že ne.“

Teia necítila nic. Nic. Byla vězeň, lapený ve vlastním těle, jež nereagovalo. Cítila, jak se jí do očí hrnou slzy. A potom brnění, nejdřív v jedné noze, pak ve druhé. Zamrkala téměř nedobrovolně.

„Dobře. Každou chvíli by ti měly začít brnět prsty.“

Měl pravdu. Přese všechnu údajnou nevědomost měl naprostou pravdu. Tím to však nebylo o nic méně hrozivé, ba naopak.

Vražda řekl: „Přestaň myslet na svůj strach. Všechen cit se ti zase vrátí. Jsem velmi dobrý v tom, co dělám. Až budeš schopna promluvit, chci, abys uhodla, jak jsem to udělal.“

Teie se příčilo, že se nechá tak snadno ovlivnit, ale na tom muži bylo něco omamného. A navíc měl pravdu. Zhluboka se nadechla a zjistila, že už to cítí v prsou. Díky, Orholame.

Po pár nadechnutích a po další frustraci mohla konečně uvolnit oči natolik, aby viděla paryl. To, co viděla, jí vzalo dech.

Celý pokoj byl prodchnutý parylem. Obláčky téhle plynné, třpytivé látky plnily každičký koutek a skulinku. A co víc, vypadalo to, že paryl prostupuje i jejím a Vraždovým tělem. Procházel skrz ně. Vražda toho využil, sáhl do jejího těla a něco skřípl. Při svém výcviku u Černé stráže se dostala teprve k tomu, jaký druh rány má za následek ten který druh poškození. Věděla, že tohle studují plnohodnotní strážci. A její vlastní zkušenosti z bitvy, ze sledování mrtvých a umírajících a raněných, byly příliš čerstvé, než aby je dokázala oddělit a přemýšlet, jaká rána co zapříčiní. Ale na statku madam Lucigariové, kde vyrůstala, viděla, jak se porážejí zvířata. Husy, prasata, dobytek. Kuchařka zvířata raději podřezávala a vykrvovala, ale její manžel Amos používal sekerru.

Byl to jeden z těch mužů, kteří ve válce nikdy nebyli, ale rádi se chvástali, co všechno by dokázali, kdyby tam byli. Nikdy však nezažil nic víc než porážku zvířete. Teia viděla padat jeho dřevěnou sekyru, a když přerazila páteř, padl vůl k zemi bezvládný a bez života. Viděla taky, jak se v opilosti netrefil a neohrabanou ránou jen poškodil některý obratel, viděla, jak krávě ochably zadní nohy, zatímco přední část zůstala stát.

„Skřípnul jste mi páteř,“ řekla Teia.

Vražda si jemně přejel po tváři. „Chytrá. Opravdu chytrá, to se musí nechat. Ale nedoporučuju ti, abys skřípala někomu páteř jen proto, že to chceš zkusit. Když to uděláš špatně, zastavíš plíce nebo srdce. Mně se to pořádně povedlo až na šestý pokus. A pak, když už jsem si myslel, že mi to jde, jsem způsobil klukovi trvalé ochrnutí. Musel jsem to narafičit tak, aby to vypadalo, že spadl do studny. Žil ještě šest měsíců, než mu někdo zapomněl dát vodu a bylo po něm.“

„Kolik vás vůbec je?“ zeptala se Teia.

„Dost málo na to, abychom pořád hledali další. Dost na to, abychom mezi sebe nebrali ty, kdo nevyhovují. Můžeš se teď pohnout?“

„Ano. Smím?“ Za tu otázku Teia nenáviděla sama sebe, ale Vražda byl jako divoké zvíře. Jakýkoli neuvážený pohyb by ho mohl vyprovokovat.

„Otevři pusu,“ řekl. Poslechla. „Hodná.“

Jedním prstem a palcem jí odhrnul rty, jako by byla kůň. Odtáhla se. „Nehýbej se!“ zasyčel.

Ztuhla.

Hýbal jejími rty nahoru a dolů, aby jí lépe viděl do pusy. Potom jí strčil dlouhý, jemný prst do úst, ohmatal jeden zub po druhém, hledal všechny nedokonalosti, postupoval z přední části úst dozadu. V očích měl zvrácené potěšení.

Teia dostala náhle chuť ukousnout mu prst. Netušila, proč jí jeho dotyk připadal jako něco nesmírně násilného, ale měla provinilý pocit z toho, jak má ten muž rozšířené oči dychtivou touhou, nikoli magií.

A pak byl hotov. Vytáhl prst z jejích úst. Byl vlhký. Čichl k němu a strčil jí ho pod nos.

„Petržel,“ řekl. „Žvýkej petržel a nebudeš mít tak špatný dech.“ Potom si olízl prst. „Čichni si.“ Znovu jí dal prst pod nos.

Nadechla se. Cítila jen sliny. Ble. Proč ho poslouchala?

„O moc lepší, nemyslíš?“ zeptal se mistr Ostrý.

Teia nic neřekla. Žaludek měla zauzlovaný a nedůvěřovala svému hlasu. Najednou si byla jistá, že ji pokoušel, aby ho kousla. Co by udělal, kdyby mu dala tuhle záminku? Bylo to jako noční můra, z níž se nemohla probudit.

Vstal. „Chytrá. A mladá. Budeš impozantní, Adrasteio. Když přežiješ. Když neskončíš u majitele, který si usmyslí zlomit tvého ducha tím nejúčinnějším způsobem, jakým lze ducha mladé ženy zlomit. Vím, že si myslím, že jsi silná a nic tě zlomit nemůže. Je to konejšivá lež, ale nic víc.

Věř mi, nikdo není tak silný. Ale nežádám od tebe, abys žila ve strachu, Adrasteio. Jen ti navrhuji, abys využila moudrost, již jsi prokázala. Nemysli jen na dopad, který pro tebe bude mít, když to někomu řekneš. Vezmi v úvahu i to, co se stane veliteli Železňákovi, když se za tebe postaví. Možná by to dopadlo i dobře, kdybych dal tvoje otrocké listiny nějakému obyčejnému otrokáři. Ale jestli se Železňák kvůli tobě dostane do křížku s Androssem Guilem? Kdo myslíš, že v takovém sporu vyhraje? Železňák je dobrý muž a šel by kvůli tobě hlavou proti zdi, když mu to řekneš.“

Teia ho chtěla zabít. Jak se opovažuje vyhrožovat Železňákovi?

„Nebo možná můžeš jít za Karris? Přece jsi s ní trénovala.“

Tohle Teiu vůbec nenapadlo, i když jak to teď řekl, možná by k tomu časem došla. Karris byla žena u Černé stráže, lukostřelkyně, která věděla, jak těžký mají úděl, a byla to dobrá žena. Ale z toho, že na ni pomýšlel mistr Ostrý, se jí udělalo těžko na srdci. Věděl o všem a byl rychlý, rychlejší, než měl právo. Samozřejmě, že se na tohle setkání dobře připravil.

Za tímhle faktem se skrývala jedna důležitá myšlenka, ale Teia se k ní nemohla dostat přes svůj strach. „Co by se jí stalo?“

„Možná nic. Nejvyšší pán světla Guile ji nenávidí už teď. Samozřejmě, že teď, když je Gavinovou ženou – nebo vdovou – jsou příbuzní. Předpokládám tudíž, že Bílá bude na Karris naléhat, aby se se starcem usmířila. Karris možná nebude svolná k něčemu, co by ji postavilo do přímé opozice vůči nejvyhlášenějšímu zapšklému pavoukovi v Sedmi satrapiích. Jak moc tě má vlastně v oblibě? Nebo se za tebe možná postaví a ty ji nejen připravíš o šanci na usmíření, ale on navíc vyhraje. Právo je na jeho straně, takže vyhraje. A co potom udělá s tebou, aby jí udělal naschvál?“

Teia si olízla rty. „Víte, možná se i on bude chtít usmířit. Mohl by se mě vzdát jako projev dobré vůle.“

„Dobré vůle?“ Zachechtal se, jako by to byl děsný šprým. „Andross Guile je plný vůle, to ti garantuju, ale jen malý kousek z ní je dobrý.“

Vrtochy mocných drží životy těch, kdo se dřou pod nimi. Dostat se do středu jejich pozornosti bylo vždy riskantní. Nad Teiou se stahovala mračna.

„Samozřejmě, že máš pravdu,“ řekl mistr Ostrý. „Logicky ta možnost připadá v úvahu. Předpokládám, že budeš muset zvážit své šance. Mezitím ti radím, aby ses držela zpátky. Brzy ti udělíme rozkazy. Jeden jednoduchý úkol, a jsi volná. Pardon, dovol, abych to upřesnil. Jeden jednoduchý úkol, a pokud uspěješ, tak ještě jedno setkání po něm, jelikož mí pánové by rádi sami rozhodli o tom, zda tě přijmout.“ Šel ke dveřím. „Pečlivě zvaž všechny důsledky ukvapeného jednání. Máš velký potenciál, Adrasteio.“ Vyklouzl ven a zavřel za sebou dveře. Poslední, co viděla, bylo znamení vzadu na jeho plášti, noční lovec na tichých křídlech – sova – s křídly roztaženými, spáry nataženými, téměř neviditelná šedá výšivka na šedé tkanině.

Teia vyskočila na nohy, rozběhla se ke dveřím a cestou sundala z háčku na stěně dýku. Chytila za kliku a chtěla prudce otevřít – a zarazila se.

Vteřiny ubíhaly. Otevři ty dveře, Teio. Jdi za ním a vraž mu tu dýku do zad!

Zamkla dveře. Ztěžka dosedla na postel. Tíha maličké lahvičky s olivovým olejem byla jako kotva, která ji táhne dolů, dolů. Poté, co měla svobodu na dosah, je z ní zase otrokyně. Bylo to horší než smrt. Vlezla pod přikrývky a schoulila se do klubíčka. Neplakala však.

Z očí jí tekly slzy, ale neplakala. Zatraceně.

11. kapitola

Veslování. Buď se bolest stala snesitelnou, nebo tak známou, že si jí přestal všímat.

Deset dní poté, co Dělostřelec přesně zasáhl mušketovou kulí jablko v Gavinových ústech, začali bubeníci vyťukávat divný rytmus v reakci na jakýsi rozkaz, který otroci neslyšeli. Gavin se podíval na své druhy u vesla. Od muže vedle sebe, zvaného ironicky Orholam, nic nečekal. Tu přezdívku získal kvůli svému číslu – sedmičce – ale Gavin pomalu zjišťoval, že angarští otroci mají při vymýšlení přezdívek temnější smysl pro humor. Ze Sedmičky vyzařovala laskavost, ale on většinou nic neříkal, a když už ano, bylo to jen málokdy užitečné. Že byl právě kvůli těmto vlastnostem pojmenován Orholam, byl výraz takového rouhání a neúcty, že když to nejvyšší luxiát a hlavní představitel víry v Orholama před nějakou dobou konečně pochopil, chechtal se tomu dobrých deset minut.

A když ho tehdy ten smích skoro přešel, začal na něj Doprdeláč nadávat, a on konečně pochopil i jeho přezdívku, což mu způsobilo další záchvat smíchu.

Loďmistrová jménem Důtka s daleko výmluvnější přezdívkou ho nakonec umlčela pomocí své jmenovkyně.

Veslování. Mohl si dělat výčet toho, co ho bolí, ale i to bylo úmorné. Jeho druhové byli zajímavější než oděrky, puchýře, křeče, ztuhlé svaly.

Doprdeláč byl užitečnější než Orholam, a také výřečnější. Gavin sice slyšel, že námořníci v jednom kuse nadávají, ale většinou to byl spíše řečnický obrat. Doprdeláč to asi neměl v hlavě úplně v pořádku, protože ve dne v noci bezmyšlenkovitě vypouštěl proud sprostých slov.

Teď se na Gavina zakřenil. „Bitva,“ řekl. Zahekal. Opakovaně mu zacukalo v čelisti a v krku. „Dávají nám vědět, abysme mohli použít sílu, když budem muset.“ A pak si dál šeptal nadávky, jako by si tím ulevoval.

„Odpoutají nás?“ zeptal se Gavin a vesloval a vesloval. „Víš, co myslím? Kdybychom šli ke dnu?“ Dělal si legraci. Z převážné části.

„Vyhrát nebo zemřít!“ vykřikla Důtka.

„Veslovat do pekla!“ vykřikli otroci v odpověď.

„Skočíme jim za krk!“ vykřikla.

„Veslovat do pekla!“

„A zase zpátky!“ vykřikla.

Zabírali rychleji, v rytmu bubnů.

„Zabrat!“ vykřikla v okamžiku, kdy zabírali.

„Do pekla a zpátky!“

„Zabrat!“

Za necelou minutu už letěli po vlnách. Loďmistrová vyšla nahoru. A vrátila se zpátky. „Přiblížili jsme se na jednu lígu. Vítr není příznivý. Jestli nepřestanou utíkat, tak dvacet minut.“ Zachechtala se. „Trojko, Čtyřko, Pětko, jestli tentokrát neponoříte veslo včas, vysloužíte si každý pět ran.“

„Musíte nás včas varovat,“ stěžovala si Trojka.

Gavin čekal, že za to dostane ránu bičem, ale loďmistrová byla v dobrém rozmaru.

„Co je to za loď?“ zeptala se Trojka.

„Abornejská galéra.“

Mumlání. Špatné zprávy. „Jak moc je naložená?“ zeptal se někdo.

„Je málo ponořená.“

Nadávky. Jestli mají schopného kapitána, dopadne tahle honička podle toho, čí otroci budou v lepší kondici – nebo budou více motivováni. Motivace většinou přicházela v podobě biče. Malý ponor znamenal, že budou rychlejší než obvykle a že nemají plný náklad, který by se dal rabovat, jestli je doženou. Pro posádku bylo tohle nejhorší ze všeho.

„Tak co, rybičky, připraveny plavat?“ zvolala Důtka.

„Rovnou do pekla a zase rovnou zpátky!“ vykřikli, ale v jejich tónu bylo o poznání méně nadšení.

„Zabrat!“ zařvala. Bubeníci na nějaký signál zvýšili tempo.

Gavin vší silou táhl za veslo. Při každém záběru veslaři vstali, při tahu zpátky si zase sedli a pak znovu. Tahle angarská loď měla navíc zlepšovák, o kterém jeden muž, jenž býval otrokem na ruthgarské lodi, řekl, že je na Azurovém moři nevídaný: prkýnko na nohy nakloněné tak, že otroci mohli dát do záběru celou sílu nohou. Prý to takhle bylo snadnější. A rychleji pluli, pomyslel si Gavin.

„Utíkají!“ křikla Důtka škodolibě. „Uvidíme, jestli na nás mají, hoši!“

Udržovali rychlost.

O dvě minuty později přišla zpátky dolů. „Doháníme je. Nehrozí, že by nás ztratili!“

Mezi otroky se šířil malý jásot.

„Ech, ech, dvě, ech, sklenice, ech, silnýho vína pro prvních, ech, šest lavic!“ řekl Doprdeláč. Dvanáctkrát hlasitě zaklel, jako by ten příliv sprostých slov zadržoval jen proto, aby ze sebe dostal celou větu. „Nebo smrt!“ zachechtal se.

Jen pro prvních šest lavic – aby muži za nimi měli důvod chovat se dobře a doufat, že si jednou polepší. Tohle byla pouze jedna z mnoha angarských tradic, které Dělostřelec udržoval poté, co zabral loď a její posádku. Měli celou řadu způsobů, jimiž motivovali své otroky. Gavin přemýšlel, jestli jsou Angarci slušnější, chytřejší nebo se jim zkrátka jen nedostává otroků.

Karris, dřu mezi blázny a vrahy.

Takže to není o moc jiné než doma? zeptala se v jeho mysli.

Jak ji miloval.

Karris, mohla bys to za mě chvíli vzít u vesla?

Kéž by to šlo, lásko.

Viděl, jak se jí obličej stáhl lítostí, a řízlo ho to jako nůž. Čím je teď? Špinavý, upocený, smradlavý, zarostlý, s ukudlanými vlasy, slouha otrokářů. Zamrkal a bylo to pryč. Soustředil se na veslo.

Důtka řekla: „Leonusi, vodu. Nepotřebuju, aby mi tady někdo omdlel.“

Leonus byl námořník s pokřivenými zády, který se neustále ušklíbal, měl černou ilytskou kůži, i když postrádal jejich přízvuk. Po stranách hlavy si holil své drátovité vlasy a nahoře je nechával růst jako karfiol. Myslel si, že ho otroci kvůli zdeformované páteři nenávidí, a vracel jim to při každé příležitosti, čímž jim dával spoustu skutečných důvodů, proč ho nenávidět. Chodil mezi nimi s šálkem, připevněným na dlouhé tyči. Takový úkol vyžadoval extrémní zručnost. Dát napít někomu, kdo neustále vstává a zase si sedá, je v nepřetržitém pohybu s dlouhým veslem a do cesty se neustále pletou nesčetné paže, vyžadovalo nezvyklou obratnost. Když si Leonus myslel, že loďmistrová nekouká, honem toho využil a chrstl otrokům šálek do tváře nebo čas od času rozrazil někomu ret nebo vylomil zub. Jenže oni tak zoufale toužili po vodě, že si to nechali líbit a nesnažili se otočit hlavu jinam. A přesně tohle si Leonus, ten bídák, užíval ze všeho nejvíc.

Když byl Gavin ještě ve svém starém životě a na vůdčí pozici, považoval za nejtěžší najít právě takovéhle muže a nesvěřit jim žádné velení. Ačkoli dosáhli krátkodobých výsledků tím, že své muže udržovali ve strachu, nakonec všechno zkazili, protože kazili morálku mužů a brali jim důvod projevit iniciativu.

Gavin uslyšel za zády prásknutí biče, následované Leonusovým výkřikem. Důtka zařvala: „Nech je na pokoji, Leonusi! Jestli budeš mým chlapcům bránit ve veslování, sedřu ti prdel o svijonožce, slyšíš?“

Nad tím se zakřenil i Orholam, ačkoli když Leonus došel k jejich lavici, všichni otroci se snažili zachovat vážnou tvář. Důtka byla široká jako moře samo, zkažená jako latrína, a měla víc tetování než čtyři námořníci dohromady a Leonus se jí právem bál. Pokřivený muž jim všem dal tiše a nenávistně napít vody.

Při zvýšeném tempu se otroci silně potili a v trvale horkém a vlhkém prostoru bylo teď ještě větší parno a ještě větší vlhko. Jeden otrok vykřikl, protože dostal křeč do nohy, a odpadl. Jeho partneři u vesla se snažili udržet tempo bez něj.

Důtka byla okamžitě u něj a nelítostně ho sešvihala bičem. Po šesti nebo osmi ranách mu odepnula pouta a mrskla s chlapem do uličky. Na jeho místo rychle poslala Dvojku.

Loďmistrová vypadala, že má radost, že nevypadli z tempa. Chodila po uličce tam a zpět, koukala, jestli někdo nejeví známky vyčerpání, a potom šla dozadu. Gavin slyšel křik otroka a švihání kůže, dopady pěstí i nohou na tělo. Bylo šílené tlouct muže za něco, co nemůže ovlivnit – a ještě několik dlouhých záběrů veslem Gavin přemýšlel, proč by jinak rozumná žena tohle dělala.

Aha, brutalita jako prevence. Zbít muže, který si nemůže pomoci od křeče, aby ostatní křeč jenom nepředstírali v naději na krátký oddych.

Nespravedlivé, ale zřejmě účinné. Gavin si nebyl jistý, zda za to Důtku víc obdivuje nebo nenávidí.

Dveře na hlavní palubu o dvě křídla schodů výš se pootevřely a po kluzkých, zapařených schodech se rozlilo polední světlo. Loďmistrová po nich vyšla nahoru a Leonus zaujal její místo vzadu, aby opakoval rozkazy, které začne žena co nevidět vykřikovat.

„Sto stop! Neotáčí se!“ vykřikla loďmistrová.

„Sto stop!“ křikl Leonus. „Bubeníci, na místa!“

Nikdo Gavinovi nevysvětlil, co má dělat, nebo co se na tenhle rozkaz provádí, ale k prvnímu bubeníkovi se přidal další a bušil do velkého, dutě znějícího bubnu, který doplňoval ten první. Tloukl do něj přesně stejným tempem, avšak stál při tom před otroky na levoboku.

„Eh, doprdele doprdele doprdele doprdele, poslouchej našeho bubeníka, ne jejich,“ řekl Doprdeláč. „Poslední…“ Na chvíli přešel k nadávání a hekání a byl čím dál zoufalejší, že nemůže mluvit jasně. Nakonec ze sebe vypravil: „Poslední vteřinu složíme vesla. Ale až po, ech, ech, sprintu.“

„Otáčí se na levobok, sedmdesát stop!“ křikla loďmistrová.

Z dlouhé hlavně na přídi Hořké kocábky vyšla tlumená rána a otřásla palubou, jako když dostanete pěstí do prsou. Z horních palub se ozval křik. Dusot nohou. Potom shora výstřel muškety, následovaný Dělostřelcovým výkřikem. Nechtěl, aby na takovou vzdálenost někdo z paluby střílel. U takhle vzdáleného terče věřil jedině své mušce a žádné jiné.

Gavin skřípal zuby, nohy se mu třásly, v pažích ho pálilo, pot mu stékal do očí. Otroci se při tomto tempu sotva dotýkali zadkem dřevěných lavic.

Z nějaké muškety, jejíž umístění Gavin nedokázal určit, vyšel hlasitý výstřel, zněl však jinak než – ach, to mohla být jedině Dělostřelcova mušketa.

Hořká kocábka se naklonila na pravobok. Gavinovi došlo, že se asi snaží najet přímo za druhou loď, aby se k nim nemohla natočit bokem. To klapne pouze v případě, že jejich loď bude o poznání rychlejší.

„Pravobok, bojové tempo!“ vykřikla Důtka.

„Pravobok, bojové tempo!“ vykřikl Leonus.

Bubeník na levoboku zrychlil a tloukl nyní tři údery proti dvěma tempům z levoboku. Tím se Hořká kocábka začala stáčet na levobok, přičemž téměř neztratila rychlost.

„Bojové tempo, všichni!“ vykřikla Důtka.

„Bojové tempo, všichni!“ vykřikl Leonus.

Sprintovali po vlnách a do každého záběru se opírali celou vahou. Teď už nikdo neskandoval. Muži neměli dechu nazbyt. Vedro bylo nesnesitelné. Gavin slyšel práskání biče, ale jeho svět se scvrknul na bolest v ramenou a plicích a nohou a zádech a lýtkách a pažích…

„Až řeknu teď, složte vesla na levoboku!“ křikla loďmistrová. Než po ní Leonus stihl zopakovat příkaz, loďmistrová zařvala: „Teď!“

Bubeníci třikrát za sebou praštili do bubnů a přestali bubnovat.

Otroci zabrali do vesel, jejichž listy se vynořily z vody, a pak začali přehmatávat rukou přes ruku a vtahovat tak vesla dovnitř, aby se při kolizi nezlámala.

Okamžik poté, co bubny ztichly a otroci lapali po dechu, zatímco muži nahoře se připravovali na náraz, nebylo slyšet nic než šumění vln.

A potom se rozpoutalo peklo.

12. kapitola

Kip kráčel hodinu bosý po pláži, než se mu udělaly puchýře. Na nohou plných puchýřů kráčel půl hodiny, než popraskaly a začaly krvácet. Na krvácejících nohou kráčel méně než minutu, než se mu rozsvítilo v hlavě.

Ztěžka dosedl na písek a vzdychl. Kolik měsíců už zhmotňuje? Podle chromerijské nauky neměl člověk hned pomýšlet na zhmotňování, aby vyřešil své problémy, ale měli to přesně obráceně.

Magie byla užitečná při všem. Jen vás zabíjela. Vždycky jsme měli myslet v první řadě na ni. Teprve pak jste se měli rozhodnout, jestli vám za to ten maličký krůček ke smrti stojí.

Ve výsledku to bylo asi totéž. Za předpokladu, že jste na ni mysleli předtím, než vykrvácíte na pláži v nějakém zapadlém koutě satrapií, protože jste tak zatraceně tupí.

Použil zelený baldachýn džungle ke zhmotnění pružné zelené podrážky, na které mohl kráčet. Asi minutu o tom přemýšlel a potom si zhmotnil celé boty ze zeleného luxinu. Protože nohy měl už krvavé, nechal si otevřené spojení mezi nohou a nejspodnější vrstvou podrážky, aby mohl okamžitě uzpůsobit přilnavost boty. Koketovalo to s oním způsobem magie, kdy se luxin stane součástí vašeho těla – inkarnitivně. Zde však nebyli žádní magistři. Kip kráčel, upravoval boty, dokud s nimi nebyl naprosto spokojen, a snažil se potom jejich podobu vtisknout do paměti pro případ, že by to ještě někdy potřeboval.

Uvědomil si, že tohle dělají všichni barvomágové. Vymysleli nějaký užitečný návrh a zapamatovali si jej, aby se dal znovu rychle použít. Šlo jen o to, že muly^4 navrhovaly boty, zatímco učenci navrhovali klouzáky. Počet návrhů, které se daly vymyslet s tím, jak se vaše barvy rozrůstaly, musel růst geometrickou řadou. Zdalipak si Gavin Guile vštípil do paměti tisíce a tisíce návrhů? Nebo jen chápal magii tak hluboce, že si to vtloukat do paměti nemusel? Zkrátka jen stvořil to, co dávalo smysl. Jako když člověk nepotřebuje uvažovat o tom, jak vyjít maličko strmější schody, než na jaké je zvyklý. Zkrátka to udělá.

4 Mula – hanlivé označení pro ty, kdo neumějí zhmotňovat světlo (pozn. překl.)

Zdálo se, že čím více se toho Kip o magii dovídá, tím více je ohromen těmi, kdo ji umně používají.

Jenže na druhou stranu on sám se jednou změnil v zeleného golema, a to čistě instinktivně.

Máš potenciál, Kipe.

A víš, co potenciál znamená? odvětil si.

„Zatím jsem nic nedokázal.“

Slyšet vlastní hlas bylo jako útěcha.

Šel dál. Galéry, ať už s vesly nebo plachtami, mohly urazit dvanáct až patnáct líg za den. Většina galér potřebovala už tak za čtyři dny doplnit čerstvé zásoby potravin. Jelikož galér poněkud ubylo – nahradily je lodi s delší výdrží – mnohá pobřežní města, která žila z provozu galér, bojovala o přežití. Za další jednu nebo dvě generace vymřou, ale zatím se držela. Z toho plynulo, že maximálně nějakých šedesát líg odsud musí být město.

Pokud ho moře nevyvrhlo přesně uprostřed mezi dvěma městy, má to Kip k jednomu z nich blíže, pokud si zvolí správný směr. Jenže předtím měl zavázané oči. Mohlo se stát, že nejbližší město leží jen lígu nebo dvě jižně, zatímco on půjde na sever.

Samozřejmě že mezi velkými městy by měla být i nějaká menší, jako třeba to malé rybářské městečko blízko Rúské hlavě, kde se nedávno velryby zbláznily a lidé také.

Tedy, pokud lidé ze všech měst neutekli ve strachu z blížící se armády padlých mágů; v tom případě mohl jít a jít, dokud nezemře…

Tímhle si nepomůžeš, Kipe.

Měl hlad. Ne, nemysli na to. Mysli na něco jiného!

Při nejhorším, jestli může ujít osm líg denně, měl by za sedm dní dojít do nějakého města. Při nejhorším. To by mohl. Potřebuje jen vodu. Teoreticky vyžije dost dlouho ze svého tuku, ačkoli čím více bude slábnout, tím pomaleji půjde. Přistihl se, že při počítání kráčí po imaginárních korálcích počitadla. Legrační bylo, že to pomáhalo.

Přesněji řečeno mu to pomáhalo při výpočtech. Chytřejší osoba by asi už vypnula mozek a prostě jen šla. Kipovi však šel mozek vypínat stejně dobře, jako uměl držet jazyk za zuby.

Klacík mezi těmi dvěma věcmi, říkávala matka.

Předpokládal, že ujde osm líg za den. Tady, na širých plážích, to vypadalo hodně uvěřitelně, jenže Kip věděl, že jsou i jiné oblasti, kde jde pobřeží skalnaté, kde moře naráží na útesy či kde vlny dorážejí téměř přímo na džungli. Ostré výběžky trčí celé lígy do moře. Jestli Kip půjde přesně po pobřeží, bude muset urazit daleko víc než šedesát líg, které musí loď překonat mezi městy. Jestli nepůjde přesně po pobřeží, riskuje, že zabloudí v neznámé džungli nebo pralese.

Několik minut se musel soustředit na dýchání, hrdlo se mu škrtilo, v prsou měl tíseň, jako by se měl každou chvíli zadusit.

Nezastavil se však. Jeho mysl se vzepřela a zakousla se stejně, jako když buldog scvakne čelist. Byl medvědoželva, a medvědoželvu nelze zastavit. Co tak hrozného by se mu mohlo stát? Selže? To už selhal v minulosti mockrát. Zemře? Už měl mnohokrát na kahánku. Někdy to bylo strašidelné, někdy děsivé, jindy radostné, často však nekontrolovatelné, ať člověk udělal cokoli, správného či špatného. Člověk se nezastaví a neudělá ze smrti jistotu jen proto, že jít dál by možná mohlo skončit smrtí. Kip byl tlusté, mizerné budižkničemu, ale nepatřil k těm, kdo se snadno vzdávají.

Najednou se zakřenil. Tlusté, mizerné budižkničemu – které, třebaže s mnoha nelichotivými přívlastky, zabilo krále, zachránilo arcimága a zabilo boha. Na tlusťocha to nebylo špatné. Vždyť jednou ksakru přechytračil i samotného Androsse Guila.

Divné. To, že přelstil Androsse Guila, mu připadalo jako větší výkon než zabití boha.

Ta věc s bohem se mu ovšem zdála jako polibek štěstěny, nebo možná Orholam hledal nějaký vhodný nástroj, pomocí něhož by udržel svého arcimága při životě, a když nic nenašel, vybral Kipa, jelikož byl nejblíž po ruce.

Kip se zarazil.

Chovám se sám k sobě dost hnusně, pomyslel si. Nikdy bych nedovolil, aby se někdo takhle choval třeba k mému příteli.

O hodinu později našel potok. Pil a doufal, že je ta voda pitná. Popravdě, neměl moc na výběr. Pomalu pil dál, chvíli čekal, jestli se mu nezvedne žaludek, a potom srkal dál. Vstal a litoval, že nemá čutoru.

Oči mu padly na zelené luxinové boty. Jemináčku, kdybych tak měl nějaký způsob, jak vyrobit čutoru!

Se vzdychnutím zhmotnil zelený vak. Magie především, magie navždy, Kipe. Nabral si notně vody, potom ohýbal zelenou, až mu pasovala pohodlně na záda. Zhmotnil popruhy, které mu sedly na ramena, a vyrobil si i pásek.

Magie. Tak užitečná, že je to až… magické.

„Mluvit s tímhle bláznem mě přivádí k šílenství!“ řekl Kip.

Legrační. Když zapomenete, že to měla být ironie, víte, že jste skoro vyřízení.

Jak tak šel, řekl si, že by mohl dohnat všechna praktická cvičení, která zmeškal. Výcvik u Černé stráže už se na této úrovni bohužel skládal téměř výhradně z boje muže proti muži s odkazem na to, že to byl základ pro veškerý budoucí trénink. Na lodích, plujících k Rúské hlavě, se učili správné hmaty a základní manipulaci s meči, a taky jak dobít mušketu. Ostatní nováčci u Černé stráže už tohle všechno věděli. Někteří měli za sebou několikaletý trénink se zbraněmi. Někteří vynikali v lukostřelbě či boji s jinými zbraněmi, které měl Kip sotva kdy v ruce. Měl opravdu hodně co dohánět.

Ale umím zeleného golema.

To mi je teď houby platné.

Měl pocit, že pobřeží se trochu stáčí, ale řídit se jen sluncem nestačilo k potvrzení domněnky. Jeho spolužák Ben-hadad kdysi řekl, že se naučil zhmotňovat sextant, aby nikdy nezabloudil. Samozřejmě, že i tak jste potřebovali kompas, a i když jste uměli zhmotnit skříňku a médium, na kterém by plaval nějaký ten kámen mudrců, neexistovalo nic jako magnetický luxin. Některé věci se stále musely dělat starým složitým způsobem.

Jenže Kip neměl žádné z dovedností, které by ho zachránily – ani prosté, ani složité. Tohle ho stála prohra jedné partičky devíti králů – děd mu zakázal chodit na praktické lekce.

Kip se snažil intuitivně vyvodit to, co jiní studovali po celé generace. Nuže? Jsem geniální mág, nebo ne?

Počkat! Proč se tu zaobírám nějakým přemýšlením nad sextanty, kompasy a čutorami? Měl bych vyrábět klouzák. Přece viděl, jak se to dělá. Dokonce jeden pomáhal uvádět do pohybu.

Ovšem chyba na komplikovaném zařízení, jako je klouzák, by ho nechala uprostřed moře bez možnosti dostat se na břeh. Kip uměl splývat, ale těžko by ho proudy donesly na Velký Jaspis, i kdyby zkusil Gavinův trik s tryskovým plaváním, roztříštil by prstenec ani ne v půli cesty.

Umím přece zhmotnit všechny ty barvy. Je to, jako bych dostal krabičku plnou všeho možného nářadí, a byl bych hloupý, kdybych ji nepoužil.

Možná jen příliš nevědomý, odvětil mu laskavější hlas.

Byla to pravda. Divochovi by člověk nevytýkal, že neumí číst.

Ale ani byste mu nesvěřili, aby vám předčítal písemnosti.

Začalo se smrákat a Kip stočil mysl k jiným problémům. Našel čisté místo na pláži, hned na okraji, kde mu útočiště poskytly palmy. Sundal svůj vak s vodou. Díval se na tmavnoucí oblohu a nashromáždil si dost modré, aby zhmotnil modrou luxinovou krabici s jednou dírou nahoře. Luxin zapečetil. Potom stál na pláži čelem k zapadajícímu slunci a nasbíral si tolik červené, kolik mohl, trpělivě, pomalu. Zaplavily ho vášně červené barvy, ale on je ignoroval a naplnil modrou krabici. Naplnil ji až po okraj jistým druhem červeného luxinu, zvaným hořlavé želé.

Neuvažoval jasně, a když byla krabice plná, poskytlo mu zapadající slunce ještě dostatek tepla, aby načerpal infračervenou. Musel ten oheň zažehnout manuálně. Ve skomírajícím světle mu trvalo půl hodiny, než našel kámen, který vypadal jako pazourek.

Další půlhodinu křesal kameny o sebe. Ani jiskřička. Chtělo se mu řvát. Vykasal si kalhoty, posadil se a mnul si tvář. Utáhl si opasek a viděl, že už byl na poslední, té nejhubenější dírce. Před necelými šesti měsíci nosil pásek na té nejtlustší a modlil se, aby ještě nepřibral, protože nevěděl, kde by vzal peníze nebo kůži na nový opasek. Všechno ostatní oblečení mu vyměnili v Chromerii, ale zbavovat se pásku se mu zdálo jako plýtvání. Kromě toho ho měl od matky, když měla zrovna vzácné střízlivé období.

Kip si stáhl pásek. Jeden z pazourků měl ostrý výčnělek, kterým si mohl vydrásat novou dírku.

Podíval se na sponu. Kovovou sponu. Kdyby blbost nadnášela, létal by až do Dne slunce. Kip křesl sponou o pazourek, který našel, a světe div se, vylétla jiskra. Zapálil hořlavé želé bez problémů. Hořelo dobře. Kip se posadil, přitáhl si vak s vodou a na obloze mezitím vyšly hvězdy. Možná by mu trocha vody pomohla zahnat hlad.

Vak ze zeleného luxinu byl zapečetěný. Kip si nezhmotnil nic, čím by se dal otevřít. Kdyby bylo venku světlo, mohl by zhmotnit víc zelené a zkrátka otevřít zelený luxin a znovu jej pomocí zhmotnění zavřít. Teď však k němu musel přistupovat jako k čistě fyzickému předmětu.

Chtělo se mu brečet. Nebo křičet. Něčím hodit. Kip nakonec místo toho vzal ostrý pazourek a prorazil díru ve slabé části vaku s vodou. Když si vak podržel nad hlavou, dalo se pít z proudu teplé vody, dokud nebyl plný.

Kipova lampa pohasínala, hořlavé želé se vypálilo pod úroveň díry. Oheň neměl žádný knot, po kterém by se mohl vyšplhat do vzduchu, a tak vyhladověl a zhasl. Kip se na něj díval, jako by ho oheň podvedl. Samozřejmě mohl modrou lampu s želé rozbít. Neudělal ji moc tlustou. Ale potom želé vyhoří možná za půl hodiny. Kdyby měl Kip své brýle, mohl využít světlo ohně – ale on je neměl. Zůstaly na lodi. Kip je té noci, kdy byl Gavin málem zabit, při sobě neměl.

Skočil kvůli mně do cesty té dýce. Kip si sice myslel už předtím, že ho Gavin měl rád, že na něj pohlíží jako na dobře vytrénované domácí zvíře. Příčetný muž by možná riskoval, aby zachránil svého psa, ale jen idiot by kvůli psovi zemřel, ne? Gavin Guile nebyl idiot. Znal svou cenu v běhu věcí, a v té době se mu nemohlo dařit líp. Právě se oženil s Karris, právě zvrátil jasnou porážku z rukou Barevného prince v těsné vítězství. Kip to viděl na vlastní oči, stejně jako odhalil, že Andross byl červený padlý mág a napadl ho. Gavin to věděl. Věděl to o svém otci. Nedal najevo žádné překvapení. Držel tu kartu v ruce, aby ji mohl vytáhnout ve správný čas. A Kip to vykřičel do světa – drzoun Kip, co na srdci, to na jazyku, dřív mluví, než myslí, a ohrozil plány, které ani nechápal.

Jenže Gavin také věděl – v tom okamžiku to Kip pochopil – že Kip nemá tu správnou páku, aby zabránil Androssovi a Grinwoodymu, aby mu vrazili nůž do prsou, když se všichni čtyři přetahovali a prali o dvě čepele. Co však Kip neviděl, ale teď už věděl, bylo, že jediný směr, kterým Gavin mohl vytáhnout dýku ze spletence rukou, aniž by ho někdo blokoval, bylo směrem k sobě. Udělal to záměrně. Samozřejmě, že se neprobodl – neměl sebevražedné sklony – ale jakmile čepel změnila směr, Grinwoody a Andross do ní okamžitě vší silou zatlačili, protože to buď nevěděli, nebo to nedokázali zastavit, nebo jim to bylo jedno.

Proč jen by mě Gavin zachraňoval, kdyby věděl, že za to zaplatí životem?

Gavin za něj dal život. Sám arcimág, nejlepší arcimág za několik staletí, možná vůbec za celou dobu. Co to znamenalo? Co to vypovídalo o Kipově ceně?

Ta myšlenka byla příliš velká. Emoce, hrnoucí se za ní, byly příliš děsuplné. Kip byl ztracené dítě, jehož matka ho zapomněla v komoře plné krys. Nebyl…

Po tváři mu stekla slza a skápla na jeho vyvalené břicho. Odkud se vzala?

Utíral slzy špinavou tlapou, už byl zase medvědem.

A co se sakra vůbec stalo s tím nožem? Oslepujícím nožem, jak jej nazval Andross Guile. Čepelí, která Gavina nezabila, ale místo toho v něm vyrostla. A jak se k takové věci dostala moje matka?

To bylo lepší, bezpečnější, rozumnější. Kip o tom mohl přemýšlet. Ukázalo se však, že ne dlouho. Byl utahaný. Nezhmotnil si pryčnu, na niž by si mohl lehnout, ani deku – lze vůbec z luxinu vyrobit deka? – ani žádnou košili. Nepřipravil si ani prostší nocleh, který by mu možná zajistil pohodlnější spánek. Rozbil vršek modré luxinové lampy a vykřísl do ní jiskru.

Můj otec mě miluje. Ze všech lidí zrovna Gavin Guile si myslí, že stojím za záchranu.

Luxin se se zašuměním podpálil a Kip cítil, jak se nočním chladem derou vlny tepla. Oheň dlouho nevydrží, ale Kip počítal s tím, že do té doby už bude spát. Měl pravdu. Než se jeho nahé rameno dotklo písku, začalo se mu zdát o zvířatech a bozích.

13. kapitola

~Bývalý kněz~

„Válka je vždycky výmluva pro zrůdy,“ říká mi Auria. Vylezli jsme tak vysoko, že již nevidíme pochodně nájezdníků. Světlo, pronikající mlhou na výběžku, je slabé, ale sílí.

„Kdo zabije Angarce, koná dílo Orholamovo,“ říkám.

„Všichni jsou přece děti Orholamovy, Darjane, i ti neposlušní. A to, co máš v plánu, je zapovězené,“ říká Auria. Její tmavé kudrny jsou slepené krví, tvář, jindy mahagonová, nyní pobledla a já doufám, že je to šerem, nikoli ztrátou krve. Vím, že to není strachy. Auria se nikdy v životě nebála. Jsou stovky dobrých důvodů, proč bych ji měl poslouchat. Sama Karris Stínobijka – Lucidoniova vdova a dědička – postavila Auriu při našem výcviku nade mě. Je starší než já. Také moudřejší.

Ale já jsem silnější.

„Nenávidím čekání na světlo,“ pravím. Mám sice pár Lucidoniových zázračných brýlí, zhotovených jeho vlastní rukou, ale… Od té doby, co zemřel, by si jeden myslel, že jsou to snad svaté relikvie podle toho, jak s nimi všichni zacházejí. Jsou však dobře vyrobeny, to musí uznat každý. A naprosto převratné. Ne že by nikoho nenapadlo roztavit kovové rudy na tekuté sklo a pomoci tak své barvě, jenže nedokázali dost rozpálit ohně, získat patřičně čistou rudu. Lucidonius vyřešil i tohle a dokázal, že je génius nejen přes magii, ale i přes světské věci. Bylo to k vzteku, ale tyhle čočky změnily všechno a pro všechny barvomágy, ať už byli kdekoli. Byl to brusič čoček, tenhle jejich mocný Lucidonius. Kromě všeho jiného. Změnil naše životy tisíci způsoby. Vláčel nás za sebou jako listy ve vichřici.

A když bouře pominula, nechala po sobě strašlivou spoušť.

„Stejně jako je pýcha prvním hříchem, tak je moc prvním pokušením,“ odříkám monotónně. Toto kázal Lucidonius a stal se mocným, mocnějším než pohanští kněží a proroci. Pohanští kněží jako já. Začínám zhmotňovat.

Byl jsem kapitánem aħdar qassis gwardjan. Lucidoniova slova do jisté míry změnila mé srdce, ale stále přemýšlím, zda vůbec změnila mé smýšlení. Nebo to možná bylo naopak. Jeho slova stačila, abych se vzdal pohodlí, postavení, sídla, prestiže, ale když tak nyní hledím k novému domovu, kde ulice nepochybně rudnou potoky krve mých nových sousedů a jediných přátel, myslím, že mě možná Orholam nezměnil dostatečně.

Každá barva pochází od Orholama, pravil kdysi Lucidonius, držel při tom nad hlavou prisma a hlásal mír a bratrství mezi barvami a zeměmi. Pro mnohé to dávalo smysl, možná zvláště pro takové jako já, kdo umějí zhmotnit více než jednu barvu. V mé zemi bylo ovládání zelené vždycky ceněno, zato používání modré bylo mými bratry quassisin odsuzováno. I když ze mě dělalo lepšího gwardjana.

Možná nic z toho nedávalo smysl. Možná měl Lucidonius sotva více pravdy než jeho předchůdci. Možná, že to, k čemu se chystám, není hříchem proti Orholamovi, tomu divnému pouštnímu bohovi, který žije v nebi a všude, neviditelný, nechodí po zemi jako pravý bůh. Možná že je to hřích. Bude mi muset odpustit, protože i když už nejsem aħdar qassis gwardjan, nemůžu přestat být gwardjan. To je to, co jsem. A kým mě Orholam učinil, pokud Lucidonius mluvil pravdu.

Natahuju do sebe světlo a moje zelená jinnīyah je tu a je mi tak důvěrně známá jako tváře mých mrtvých manželek – mých zbožňovaných žen, násilím přinucených, aby se ohněm oargiastů očistily od hanby mého odpadlictví od víry, považovaného za něco trestného.

„Chyběl jsi mi,“ zašeptá Aeshma po mé kůži a dotýká se mě jako pohlazení.

I ona mi chyběla. Samozřejmě že ano. Ale ona to ví.

Čekám, že se bude zlobit, chovat se povýšeně, trestat mě za to, že jsem se k ní otočil zády. Ale ona je mazanější. Nejdřív si mě zaháčkuje. Ztrestá mě až později. Nechává být i mé libido, kdysi tak mocné, nyní zdánlivě mrtvé od chvíle, kdy moje Annaiah a Siana shořely. Místo toho čeká. Možná pozná z mé tváře, že jediná radost, kterou hledám, je potěšení z bitvy, z rudé pomsty. Snad mě i po tak dlouhém čase dokáže přímo vycítit.

„Bývala bych tě udělala příští Atirat,“ řekne lítostivě. Položí mi ruku na zápěstí, odkud začínám vylévat luxin. „Byl bys dobrý bůh.“

„V tvých očích je ten démon,“ řekne Auria. „Vidíš ji takovou, jaká doopravdy je, nebo jak chce, abys ji viděl?“

Vzpomínám si, jak ke mně Lucidonius naklonil prisma a před mýma očima vyvstala jinnīyah a křičela mi do uší nadávky. Náhlá záplava jiných barev mi ukázala to, co viděli kněží jiných barev, když na ni pohlédli. V každé jiné barvě vypadala Aeshma příšerně. Nebylo divu, že s námi ostatní qassisin kuluri válčili a nazývali nás uctívači démonů. A potom Lucidonius vyklopil zrcadlo a v celém světelném spektru jsem viděl, že dokonce i zelená byla jen tenkou maskou.

Aeshma nebyla žádná krasavice. Vypadala jako stižená chorobou a šeredností.

Rozbil jsem prisma, rozbil jsem zrcadlo, nařkl jsem Lucidonia, že ho začaroval, že mě podvedl a ukázal mi lži. Mýlil jsem se však. Později jsem udělal stejný trik, když jsem našel další džiny dost pošetilé na to, aby se zjevili v očích svých kněží. Použili jsme jen obyčejné prisma, zrcadlo z prostého stříbra a skla. Nakonec Dvoustovka zjistila, že je dokážeme odhalit. Těm, kterých se zmocnili, namlouvali komplikované lži, pomocí nichž vysvětlovali, proč už se vůbec neobjevují – vinili z toho skvrnu, již Lucidonius vrhl na svět. Pravda byla, že se jim nechtělo nechat se tak snadno odmaskovat.

Aeshma už nic neříká. Vím, že mezi Dvoustovkou byla jednou z předních, málem jednou z Devítky. Při zrodu nové Atirat není třeba jen toho, aby jeden muž porazil všechny lidské protivníky. Stejně tak musí jeho partnerka jinnīyah porazit všechny své rivalky.

Brnění obemkne mé tělo. Nechávám si otvory jen v místě kloubů. Není to tak výkonné a ohebné ani reaktivní, jak jsem to udělal kdysi – těsný kontakt s každým pórem, každou potní žlázou, chlupem. Tenkrát jsem přenechal ovládání brnění své jinnīyah, aby jím posouvala, reagovala na nebezpečí, která jsem ani neviděl, její nesmrtelná vůle doplní mou smrtelnou vůli. My dva jsme splynuli v jeden celek způsobem, který jsem nedokázal sdílet ani se svými ženami.

Nasaju modrou, přes obruby zelených brýlí se dívám na světlající oblohu. Modrá je pro mne bezpečná. S modrou nikdy nespoutávám svou vůli. Pro mě je to jen nástroj, ačkoli takový, který chladí mé vášně. Moje jinnīyah by mi nikdy nedovolila zhmotnit příliš mnoho modré. Byla příliš žárlivá. Myslel jsem, že je to zkrátka její nátura, ale nyní chápu, že pokud chtěla porazit ostatní džiny, potřebovala mě celého pro sebe. Atirat, která není čistě zelená? Nemožné.

Jak je pýcha prvním hříchem, moc je prvním pokušením.

Zajímavé, jak to Lucidonius podal v přítomném čase, přestože vyprávěl příběh o stvoření. Ne, pýcha skutečně byla prvním hříchem. Činila tu věc pro nás použitelnou, stejně jako pro První světlo. Dobrý trik.

„Mé srdce patří tobě, Darjane, ale nemůžu tě zachránit, když mě nenecháš pomoci,“ řekne Aeshma. Její hlas se tolik podobá hlasu mrtvé Annaiah, že teď vím, že ukradla i ten. Chytré, chytré děvče.

„Nesmíš poslouchat, co říká,“ praví Auria v obyčejném světě slábnoucím hlasem. „Víš, že lže.“

Vím.

„Ukaž mi, že ti můžu důvěřovat,“ řeknu nahlas. Doufám, že si Auria myslí, že mluvím na ni; doufám, že i moje jinnīyah si myslí, že mluvím na ni.

Světlo je už dobré. Rozběhnu se k vesnici. Mohla by se sem vloudit další barva v naději, že zastihne nájezdníky ve spánku, vyčerpané po dlouhé noci vraždění a horších věcí. To není způsob zelené. Moje jinnīyah zpívá o bitevní vřavě a krveprolití a já vím, že mě příliš dobře zná.

Zuřivost nenáleží jen červeným. Zhmotním tolik modré, abych mohl dodat ostré hroty trnovým mečům, rašícím z mých rukou. Nohy mám obalené luxinem, který mi chrání kolena a každému kroku dodává pružnost, pohybu přidává sílu mé vůle a dovolí mi doskočit dále než může kterýkoli smrtelník, bezpečně dopadnout na zem, utíkat rychleji než útočící grizzly. Stávám se zvířetem.

Vidím mrtvé: mladou ženu, Luziu Martaenusovou, ležící na boku s hlavou puklou jako vejce, přes její těhotenské břicho přeběhlo půl tuctu nohou. Její mladší sestra je mrtvá, leží blíž k městu. Snažily se utéct spolu. Ruy Garos leží tváří dolů, jeho vidle se válí v lepkavé louži jeho krve. Možná se snažil krýt Luziin útěk. Vždycky to děvče miloval, i když si místo něj vzala místního opilce.

Angarští nájezdníci se k lidem z města Atan obvykle chovali jako k úrodě. Vyselektovali muže schopné boje, mladým usekli palec na pravé ruce, aby mohli pořád ještě pracovat a množit se, a nejhezčí ženy odtáhli jako otrokyně a konkubíny. Potom se Angarci vrátili o několik let později, dost dlouho na to, aby si lidé stačili nashromáždit trochu toho majetku, ale ne dost dlouho na to, aby stihli nasbírat dost síly a nájezdníkům to znepříjemnit. Samozřejmě, že ty, kdo je iritovali, nájezdníci zabili. Někdy zabíjeli jen tak pro radost. Někdy i pro zábavu někoho zohavili. Ale tohle… tohle bylo něco jiného. Tohle byl čistý trest, masakr.

Všichni jsou mrtví. Vidím malého Gonzala, podkovářova prostoduchého syna. Narazili ho na kopí, zneuctili a špice kopí teď trčelo z jeho otevřených úst k nebi.

Zavyju, probudím tím celý zpropadený tábor a moje Aeshma se mě znovu zmocní, krásná i ohavná, chorobami prolezlá děvka. Je stejně odporná jako to, co mám v plánu, a když za tuhle pomstu zaplatím duší, bude to pro mne malá cena. Dělá to ze mě monstrum. Jsem zvíře. Jsem bůh. Pomsta je má.

14. kapitola

Galéry se srazily a ta neuvěřitelná rána shodila polovinu otroků po zádech z lavic. Jeden vykřikl, protože mu pouto na zápěstí vykloubilo paži. Hořká kocábka trochu klesla, jak narazila do druhé galéry pod jejím středem, ale pak to obě lodě nadzvedlo a Hořká kocábka začala klouzat podél boku nepřátel.

Vesla druhé galéry se zpřeházela a zkřížila, vyletěla veslařům z rukou, a jak se Hořká kocábka sunula podél jejího trupu, praskala jako třísky. Z hlavních palub obou lodí vyjela děla a do zuřivých, vystrašených i bolestivých výkřiků třeskaly rány z mušket.

Gavin se přitáhl za veslo nad hlavou a vstal. Myslel, že jeho role v bitvě skončila, jenže Angarci dělali věci po svém.

„Nahoru!“ vykřikla Důtka. Jedno rameno měla skrz naskrz prošpikované dřevěnou třískou a vypadala, že to vůbec nevnímá. U Orholamových vousů, to byla tvrďačka. „Chyťte vesla! Sražte ty –“

Umlčela ji rána a explodující dřevo. Žena zmizela v náhlém světelném záblesku, neboť nepřátelské dělo prorazilo do paluby díru, a hned potom se vyvalil černý kouř, všechno zamořil sírou a sluneční světlo zahalil dým. Gavin na chvíli ohluchl. Uvědomoval si pouze pohyb vesla v rukou.

Mrkal, lapal po dechu, kuckal kouřovými výpary, pomáhal svým kamarádům u vesla a pomalu mu začalo docházet, co dělají. Znovu a znovu šťouchali veslem, řídil to Doprdeláč, Orholam veslo zvedal a Gavin většinou překážel.

Skrz kouř, ani ne pět stop od nich, viděl na druhé galéře poskakující siluety námořníků, kteří se snažili narovnat děla po srážce. Nabitá děla. Namířená přímo na lavice otroků. Gavinovi druhové – nebo alespoň ti, kteří už někdy předtím bojovali a teď nebyli raněni – bránili vesly nepřátelským námořníkům naládovat a pokropit Hořkou kocábku smrtí.

Gavin pomohl Orholamovi a Doprdeláčovi vrazit veslo přímo do abornejského obličeje, který se vynořil z kouře. Byl to lodní sluha, sotva dvanáctiletý. Chlapec klesl s tváří na maděru a z ruky mu vypadla zápalná šňůra.

Doprdeláč se snažil křičet rozkazy, ale v tíživé situaci se zmohl jen na nadávání. Orholam měl nejlepší výhled, takže Gavin bodal a bodal, snažil se odhadnout, o co se Orholam snaží, a dával do toho veškerou sílu, která mu však začínala docházet. Vždycky po chvilce cítil, jak něco křuplo, když veslo trefilo něco měkčího než dřevo.

Vítr rozfoukal kouř natolik, aby Gavin viděl, že se přes mezeru mezi loděmi již přehazují abordážní sítě, a taky viděl muže, kteří se po nich již plazili. Připadalo mu, že odněkud zaslechl Dělostřelcův šílený bojový pokřik.

Druhá galéra byla vyšší než Hořká kocábka a Gavin viděl, jak se veslaři na opačné straně krčí pod svými lavicemi, zbaběle se schovávají a doufají, že piráti, vnikající na jejich plavidlo, je ušetří. U některých to tak bylo. Jiní však cestou sekali do bezmocných otroků, rozráželi jim hlavy, tříštili ramena, utínali paže, křehké a vyzáblé hlady. Protože mohli. Protože muži zabíjení milují.

„Do prdele,“ řekl Doprdeláč.

„Do prdele,“ souhlasil Gavin.

Kouř se pomalu rozestupoval a Gavin viděl, jak z jedné kajuty na protější galéře vyběhla dívka. Měla na sobě mužské kalhoty a vestu, ale dlouhé tmavé vlasy jí při úprku poletovaly a vlály. Za okamžik se objevil její pronásledovatel. Byl to jeden z Dělostřelcových mužů. Jednou rukou si přidržoval kalhoty. Asi mu právě utekla.

Drobná, ale odvážná a podceňovaná bojovnice – ta dívka mu připomněla Karris, když se kdysi dávno do sebe zamilovali. Bylo nemyslitelné, že by někdo měl…

„Jste se mnou?“ zeptal se Gavin svých druhů u vesla.

Neměl čas se přesvědčit, zda ano. Mladá žena proběhla kolem, prchala k díře, kde byla obchodnická galéra proražená. Gavin a Doprdeláč zabrali do vesla. Orholam ho kormidloval. Trefilo pronásledujícího piráta do čelisti. Padl, při pádu udělal otočku a pot a zuby z něj létaly.

Mladá žena proběhla. Mířila k díře a do moře. Najednou se bůhví odkud objevil námořník a ona nezpomalila, neuhnula. Naopak zrychlila a naběhla přímo do vyzáblého muže. Střetli se a její setrvačnost je oba shodila do vody. Zmizeli z dohledu.

Gavin se podíval na Orholama. Natahoval krk, co to šlo, ale pak jen pokrčil rameny. Neviděl nic.

Boj ještě několik minut pokračoval, ale vypadalo to, že jejich úloha skončila. Bitva se teď přenesla na druhou galéru a vyčerpaní veslaři Hořké kocábky se začali hroutit na lavice. Někteří zvraceli. Gavin hledal Důtku. Nebylo tam nic než krev a na levoboku byla jedna celá otrocká lavice na kusy a s ní i jeden otrok naproti přes uličku, a v pravoboku, kudy dělová koule vyšla, byla díra. Viděl potetovanou paži, která mohla patřit Důtce.

K rozházeným ostatkům se belhal shrbený Leonus. „Bohové jsou laskaví,“ řekl. Zachechtal se. „K některým z nás.“ S bolestivým hekáním se sehnul a něco zvedl. Byl to Důtčin bič i s její rukou, jež ho stále svírala ve smrtelné křeči. Leonus bič vyprostil a její potetovanou paži odhodil do moře. „Vypadá to, mládenci, že máte nového loďmistra. Teda jestli nechcete následovat svojí bejvalou?“

15. kapitola

Kip si krátil nekonečné hodiny zhmotňováním. Slunce již dokulhalo na vrchol nebeské báně a nával emocí, doprovázející zhmotňování různých barev, Kipa aspoň na chvíli zaměstná. Na pár hodin. Na den. Ale hlad byl průbojnější než luxin.

Vůle je jako olověný nůž. Tělo nakonec vždycky vyhraje.

Onoho druhého dne bez jídla už zhmotňoval jen to nejnutnější. Už si spravil vak, boty, vyčaroval si slunečník na svou sluncem spálenou kůži poté, co došel k názoru, že luxinové oblečení zhmotnit nedokáže.

Třetího dne musel opustit cestu po pláži, jelikož dospěl ke skalnatým útesům. Vzal to přes džungli. Lezl přes obrovité kořeny, drápal se do strmých kopců, snažil se vyrovnat směr, z kterého uhnul před několika hodinami, ztratil se, koruny stromů mu zaclonily slunce a vlastní hloupost a úmorné vedro mu nedovolily nic víc než najít potok a lehnout si do něj.

Vzbudilo ho lechtání na ruce. Seděla na ní maličká černooranžová žabka. V místě, kde se její bříško dotklo Kipovy kůže, ho popálil sliz, obsahující kyselinu. Cukl sebou a žabka odhopkala pryč. Potom se podíval dolů a to, co viděl, bylo jako pomalý sesuv půdy.

Byl celý pokrytý pijavicemi. Tucty pijavic. Motala se mu hlava. Klesl na všechny čtyři a pozvracel si ruce vodou a žaludečními šťávami. Vstal a potácel se do džungle, svoje věci tam zapomněl, upadl, natrhl si kalhoty. Svět byl horká mlha. Znovu zvracel. Ztratil se, ne že by nebyl při vědomí, ale nebyl schopen myslet, stal se divokým zvířetem.

Za nějakou dobu opět přišel k sobě. Seděl nahý v posouvajícím se pruhu slunce. Zíral na bezcitné, jasné nebe bez mráčku. Nesnesl pohled na sebe sama, nemohl se podívat na ty svíjející se tlusté černé pijavice, přisáté k němu a plnící si nadutá břicha jeho krví. Nasávaly jeho krev pro svou magii krve.

Fííííí, šuměl vítr větvemi. Fííííí.

Natáhl do sebe modré světlo, modrou krev stvoření. Život je život. Lokal modrou, nechal se jí naplnit, prodchnout se čistou racionalitou.

Jeho splašené srdce zpomalilo. Zavřel oči a nechal se prostoupit modrou. Naplnila ho bystrostí. Jednatřicet párů čelistí, zakousnutých do jeho kůže z obou konců těch nabobtnalých těl. Některé čelisti nebyly v páru, protože jim Kip ten či onen přisátý konec odrazil pohybem. S modrou v těle si Kip vzpomněl na dávno zapomenutou radu, jak odstranit pijavky. Ani ohněm, ani alkoholem, ani šťávou z citronů, to by se totiž zuřivě zatáhly a leknutím by zvracely hnusné látky zpátky do ranky. Místo toho se mají jejich ústa odloupnout nehtem z kůže, na obou koncích jejich tělíčka. Stačí nehet a trpělivost.

Kipovi se už zase zvedl žaludek, ale znovu se podíval na oblohu, dokud se jeho mysl nezměnila v klidnou plochou hladinu. Nesnesl to. Ne šedesátkrát, nebo kolikrát. Úplně ztratil modrou a byl málem znovu zvířetem, lapeným a uvězněným v kůži plné pijavic, jako by se ocitl zavřený v komoře plné krys…

Takhle.

V klidu. Nenásilně. Vzal modrou a další modrou. Div že nenašel vůli otevřít se jí, stěží chápal, co ta vířící barva dělá téměř nezávisle na něm. Naplnila jeho tělo, našla každý zoubek, každou ranku ve tvaru Y.

Shromáždi svou vůli.

Žádnou vůli neměl. Sáhl k infračervené pro vášeň, k zelené pro divokost.

Ne, tvou vůli. Luxin je tvůj nástroj; ty nejsi nástroj luxinu. Vstaň.

Kip stále žádnou vůli nesebral, ale vstal a cítil se jako psanec. Věděl, co dělat, ale vědět v těchto končinách bylo asi tolik platné, jako vědět, že k vystoupání na nějakou horu stačí umět chodit. Orholame, dej mi sílu.

Už ti ji dal. Využij ji.

Kip natáhl paže a nohy, zatnul pěsti, sklonil hlavu. Síla jím neprocházela v podobě zuřivé všemohoucnosti, nýbrž po kapičkách jako mlčenlivé slzy. Následovala jeho krev, našla maličká ústa, umlčela je, odvrhla je, zapouzdřila otrávenou krev a vypudila ji z něj ven.

Pijavice jedna po druhé odpadly. Odpadly z jeho rukou. Z nohou. Z prsou. Ze zad. Ze zadku. Drahý Orholame – i z rozkroku. Z obličeje.

Kipovi se řinula krev z šedesáti dvou maličkých ranek. Jed pijavic způsobil, že krev tekla bez zábran. Kipa napadlo, kolik krve asi ztratil. Několik pijavic se mu přitulilo k nohám ve snaze najít nové místo na krmení. Poodešel o kus dál. Už v sobě neměl žádný vzdor. Byly tu jen problémy a otázka, jak je dát do pořádku.

Ach, jak prosté. Zhmotnil na každou ránu modrou zátku. Jakmile však udělal krok, čtvrtina z něj opadala. Samozřejmě. Modrá je málo ohebná, a jakmile se Kip pohne, náplasti z něj spadnou.

Opřel se o strom, posadil se, zhmotnil kolem sebe modrou kuklu, zapečetil ji, zacelil rány a usnul.

Dvakrát ho probudilo zvracení, nevěděl jistě, jestli si vzpomněl znovu zhmotnit obvazy nebo klec.

Zdály se mu sny, nebo měl vidění, nebo dělal věci, které si téměř neuvědomoval. Tiše plačící žena v ranním šeru, kolem hlavy bujné kudrnaté vlasy. „Proč pláčete?“ uslyšel Kip hlas, a teprve pak mu došlo, že patřil jemu.

„Pláču, protože trpíš, a jenom druzí synové Amovi jsou oprávněni cítit lítost bez vášně. A i tak ne za života.“ Vstala a její vzezření se najednou změnilo, probleskovalo mezi touhle důstojnou ženou a něčím úplně jiným. „Spi,“ řekla s tichou blažeností. „Na mé hlídce nezemřeš.“

Všechno se rozplynulo do horečky a zlých snů a potu a zimnice a hromu a chladné vody. Slyšel křik ptáků, vřeštění opic, něco jako pes, který na něj štěkal, ale všechno se to odehrávalo rychle, až příliš rychle, pádil po hladině času, jako by byl na otcově klouzáku, po tváři mu blýskalo světlo a mizelo, jako by se vše semlelo v několika vteřinách, ačkoli mu bylo jasné, že to musely být celé dny. Matně si vybavoval, jak si přidržuje nad obličejem široký list a nechává si vodu stékat do úst, zatímco na nebi i na zemi řádil mocný liják.

Když se znovu vzbudil, byl to zase on.

Měl jasno v hlavě, ale byl zesláblý. Nechal rozpadnout modrou kuklu a z opětovného doteku luxinu se málem znovu pozvracel, nemocný světlem. V blátě kolem jeho larvy byly otisky tlapek, velké, ale nikoli vlčí – ty dobře znal z časů, kdy vyrůstal v Tyreji. Nebyly to však ani lidské otisky, ani jeho vlastní. Ta žena byla jen halucinace, horečnatá vidina.

Kolik z toho byl sen či klam? Zhluboka se nadechl, zkontroloval sebe i své okolí. Žádné pijavice, žádné žáby, žádné bouře. Nebo alespoň ne teď.

Kip vstal, nohy vratké. Nedokázal říci, kolik času tu strávil. Jediným ukazatelem uplynulého času byly zaschlé stroupky na jeho rankách. Pijavice tedy byly skutečné. Zkoumal ranky. Kousance po pijavicích se obvykle hojí pomaleji než většina ran, ale s pomocí modrého luxinu Kip hádal, že byl v tom polovědomém stavu méně než týden.

Hlad přestal být tak naléhavý. Kip cítil podivnou čistotu, vážnost svatých a asketů a absolutních bláznů. Snad to byla čistota duše, která se oprostila od svého tělesného domova.

Šel hodinu, než zjistil, že je nahý. Když si to uvědomil, nebyla to hanba, na co pomyslel nejdřív. Byla to ochrana. Jeho kůže byla chabá bariéra proti podnebí při putování džunglí.

Šel a při tom začal zhmotňovat. Nejdřív zkusil zelenou. Všude kolem byla té barvy taková hojnost, že se nabízela sama. Ale brzy to vzdal. Na nošení na kůži byla příliš těžká a hrubá. Když narazil na trs oslnivě žlutých květin se zvoncovitými květy, zastavil se. Pokusil se upříst látku ze žluté, ale než stihl získat kus o dostatečných rozměrech, vždycky propásl ten dokonalý a jemný rozhodující okamžik, kdy žlutá udrží pohromadě. Bylo to však tím snazší, čím menší množství trvanlivé žluté se pokoušel vyrobit.

Slunce, klesající na obloze, ozářilo pavoučí síť a Kip byl fascinován její krásou. Do pavučiny se chytila maličká můra. Pavouk už se ji chystal zabít, ale Kipa upoutala samotná síť. Natáhl k ní ultrafialový luxin – vlákna jemnější, než kdy mohly být jeho prsty. Základní nitě pavučiny byly jako ocelové kabely, ale nitky kolem dokola měly na sobě maličké slizové tečky, na něž byly navinuty další nitě. V těch místech byly lepivé, také však zajišťovaly pevnost a pružnost v případě, že dostanou přímý zásah; to se pak prohnuly a natáhly… a zase smrštily.

Ultrafialová. Ultrafialová je odpověď. Ne na tohle, ale…

Bylo to, jako by kousky problému kroužily kolem jeho hlavy, jen na ně dosáhnout. Slunce klesalo a Kipovi začínala být zima. Ani si nezhmotnil přístřeší. Seděl celou noc netečně. Když slunce opět vyšlo, věděl, jak na to.

Upletl z ultrafialové barvy maličké články jako jeden řetízek, neuzavřel však každé očko, jak to dělají výrobci drátěných košil, nýbrž zhmotnil dokonalé smyčky, hezky jednu po druhé, čímž zbavil řetízek jakýchkoli slabých míst. Potom to celé zalil žlutým luxinem a jeho vůle se musela dotknout každého článku a zapečetit jej. Zabralo mu to půl hodiny, žádný problém.

Druhý řetízek byl mnohem těžší; musel protáhnout každé očko skrz dvě očka prvního řetízku. Za hodinu si ze žlutého luxinu vyrobil dva spojené proužky oblečení podobného drátěné košili. Dva spojené, nemožně krátké proužky žlutého luxinu. V té chvíli to málem vzdal. Ale ne, zůstal sedět a civěl. Skoro ani nemyslel. Voda z potůčku spěchala na své cestě do moře a Kip se díval. V prstech mu stále proudil otevřený luxin a on se dotkl vody, jako by to byl plynoucí otevřený luxin, krev země.

Na chvíli ucítil samotného Orholama, stvořitele většího než tato země, jeho dílo, ale jednal skrze ni, jako by celý vesmír byl luxin v rukou Všemohoucího. Záblesk, oslnivě jasné bílé světlo, pocit života, světla; Kipa to skrze vodu táhlo k moři, k veškeré vodě, která se moře dotkne, rozbíhá se do tisíce žil, říčních tepen sršících energií. Všude naráz a nejen jako spleť čar na mapě, nýbrž oplývajících hloubkou. Voda, následující volání slunce a měnící se v páru, stoupající a tvořící mraky. Voda, ležící v nížinách, chovající ve svém břiše zatopená města. Velryby a mořští démoni tak velcí, že si to ani představit nedokázal, obři, vyrážející odevšad jako potoční střevle, živočich pro lidské oko příliš malý, těšící se ze světla Orholamova, jehož bezduchý život ho oslavuje zkrátka tím, že existuje.

Kip pozbyl vědomí.

Když se vzbudil, měl na klíně proužek látky, široký dvacet oček. Natáhl nohy, dosud zkřížené a nyní ztuhlé. Díval se na ty dva proužky, jako by se mu vysmívaly. Přece nezhmotnil žádné proužky navíc, nebo ano? Nebyl ve své kůži, ale pamatuje si přece všechno, co udělal…

Kip zíral na vodu, znovu se jí dotkl s vůlí otevřenou. Ale teď už to byla jen voda. „Chci zachránit svého otce,“ zašeptal.

Ticho.

„Dal bych za to cokoli,“ řekl.

Ale světlo lži nepřijímá. Nic neslyšel.

Jistá část Kipa se od mládí cítila předurčena k velkým činům. Možná se takhle cítil každý. Nezáleželo na jeho vzhledu, na tom, že jeho matka o sobě ve své závislosti často nevěděla, že Kip byl tlustý a ošklivý. Bez ohledu na to, jak moc sám sebou opovrhoval, zároveň zčásti cítil, že jednou, jednoho dne otřese samotnými základy země. Že ze svého nitra vypustí něco úžasného. Že má osudový cíl.

Přijímal každý kámen, který po něm vrhli, a použil jej ke stavbě vlastního malého oltáře. Andross Guile se mu smál a povídal mu o Světlonoši. „Stará pověst praví, že to od mládí bude ‚velký muž‘, což mohla být ve staré parijštině slovní hříčka – další význam slova ‚velký‘ je ‚korpulentní‘. Což… no.“

Světlonoš má prý zabít bohy a krále.

To jsem udělal.

Prý má být geniálním mágem.

Co když jsem to já?

Gavin řekl: „Nenech se zničit tímhle nesmyslem, chlapče, žádný Světlonoš není.“

Kip tomu však přesto věřil. Chtěl věřit. Musel.

„Snažím se tě nakreslit jako příštího arcimága, a nejde to,“ řekla mu Janus Borigová, která byla Zrcadlem. A když umírala, řekla: „Už vím, kdo je Světlonoš.“

Myslela tím mě. Musela myslet mě.

Kolem však panovalo jen ticho.

Kip vstal. Šel podél potoka k pobřeží a stočil se na sever. Při západu slunce našel osamělý farmářský dům. Venku stála postarší žena v obyčejných farmářských šatech a zpívala zacházejícímu slunci píseň v jazyce, jenž Kip nepoznával. Když ho zdálky uviděla, usmála se a pokynula mu jednou rukou, ať jde blíž, ale dál při tom zpívala. Znělo to jako řeky a vítr a mořské hlubiny, teplo a světlo ohně, které zažene dětský strach ze tmy. Ten zpěv měl v sobě příslib rána a útěchu v podobě tlukotu mateřského srdce.

Pro Kipa, který už celé dny neslyšel lidského slova, to bylo lahodné klesání a stoupání cizích slabik, nezatížených překladem, dokonalým, nenásilným přechodem z hrubého teroru džungle do střídmého, tvrdě vydobytého pohodlí této příhraniční farmy.

„Jsi to tedy ty,“ pravila tichým a klidným hlasem, pohybovala se pomalu, jako by Kip byl divoké zvíře, a mluvila tiše. Její umlklá píseň se usadila v Kipově srdci. Žena se usmála. „Myslela jsem, že jsem špatně slyšela. ‚Oděn do světla‘?“ zeptala se směrem k nebi. Od srdce se zasmála a ten dokonale lidský zvuk jako by Kipa probral ze sna.

Ne však docela.

Došlo mu, že je stále nahý. Zahalil se látkou, ale bez naléhavosti a beze studu. Něco ho napadlo a okamžitě věděl, že je to divné: místní mají zvyk, tento zvyk nosit šaty, ačkoli tu není žádné trní, které by rozdrásalo kůži; měl bych se jej tedy držet.

Místní? Tím myslíš lidé, Kipe?

Aha, tu ho máme. Jeho osobně, drzouna Kipa. Dílem byl rád, že Kip nezmizel dočista.

Zkoumala jeho oči, viděla, že přichází k sobě, a její věkem sešlá, pihami posetá kůže se vesele svraštěla. „Řekl mi, že mám dnes něco očekávat. Při praní i tkaní jsem byla jako na trní. Pořád mi v hlavě vyskakovala ta věta ‚oděn do světla‘.“ Zakroutila hlavou. „Přesvědčovala jsem se, že to znamenalo ‚ve světlém oděvu‘. No, nakonec to jsi, ne? Dobře, že tě Jediný Bůh poslal teď, mladý pane. Když jsem poprvé viděla svého manžela nahého, omdlela jsem. Přísahám, že to nebyl žádný wyrthig. Sebralo mu to ten správný pel, to ti povídám, a já s tím zápasila mnoho let. Pán Světla mi to čas od času jemně připomene. Ale pojď. Však už se o tebe postaráme.“

A postarala se. Vzala Kipa dovnitř, nakrmila ho polévkou, kterou už měla hotovou, i když mu z ní dala sníst jen čirý vývar, potom ho vykoupala, ošetřila mu rány a uložila ho do postele. Když se o dva dny později probudil, dala mu znova najíst. Coreen byla vdova, ale několik jejích synů a dcer bydlelo blizoučko, pěšky to bylo, co by kamenem dohodil, a každý den přicházel na návštěvu alespoň jeden z nich, takže když jí Kip řekl, že se potřebuje dostat do Chromerie, zjistila, že jeden obchodník má za dva dny odjet a měl by pro Kipa místo – zadarmo. Kip si ještě jeden den poležel v posteli, a pak konečně vstal.

Postupně si začali rozumět, vtipkovali a dobírali si jeden druhého, jako by se znali roky. Připomínala mu Sansonovu matku kdysi v Rektonu. Ta žena vždycky upekla pár buchet, cukroví nebo koláčků navíc a hrála s Kipem nevyhlášenou hru, jako že se jí snaží jeden nebo dva ukrást, aniž by si toho všimla. Skoro nikdy se mu to nepovedlo, a když náhodou ano, začala se ho vyptávat a on odpovídal s plnou pusou.

Postarala se o mě, protože věděla, že moje matka to neudělá, a dělala to tak, abych se za to nikdy nemusel stydět. Pojala to pro mě jako hru. Kip to tehdy vnímal jako legraci, ale až dosud neocenil její laskavost.

A nyní je mrtvá. Stejně jako všichni ostatní.

Možná že za Coreeninými žertíky a smíchem se také skrývala laskavost. Viděla, že Kip se sotva drží při smyslech; slyšela ho, jak se celý zpocený s křikem budí z dalšího zlého snu, a chovala se k němu jako k nenapravitelnému kamarádovi svého syna. Kip zjistil, že její zesnulý manžel byl uznávaným veteránem z války arcimágů, ačkoli nikdy neřekla, na které bojoval straně, a Kip se nezeptal, nepřipadalo mu to vhodné. Měla jistý válečnický smysl pro humor: černý a povznesený, neuctivý vůči smrti, stejně jako smrt neměla úctu vůči všemu ostatnímu.

Měla však v sobě i vřelost, která dělala Kipovi neskutečně dobře, takže se mu skoro chtěla zůstat napořád.

Poslední den, který strávil celý u ní, si oblékl šaty po jejím zesnulém manželovi, které mu díky Coreenině práci s jehlou a nití dobře padly, a spravil jí v chatě to, co šlo. Zhmotnil žluté luxinové svítilny, vyrobil ohnivé kameny, které jí usnadnily podpal, poprvé se pokusil pomocí zhmotnění zelené zúrodnit zeleninovou zahrádku jejích dvou dcer a spravil rozbitou osu na káře na seno tím, že ji obalil pevným žlutým luxinem – při svých lekcích se tedy skutečně naučil něco užitečného. Kdo by to byl řekl…

To ráno, kdy odjížděl, řekla Coreen: „Než odjedeš, musím to říct. Zasloužila jsem si to?“

„Samozřejmě.“

Zhluboka se nadechla. „Kipe, Pán nechce, aby sis o sobě myslel, že jsi bezcenný, ale možná chce, aby sis myslel, že neznamenáš tolik, kolik si v současné době myslíš. Chce, aby tvé oči prozřely, aby ses viděl správně. Když se vzdáš něčeho, co beztak není v tvé moci, nevzdáváš se koruny, nýbrž jha. Říkala jsem ti o tom, jak jsem byla v mládí prudérní. Byla jsem krásná dívka, a i když jsem to nikdy neřekla, myslela jsem si o sobě, že jsem ctnostnější než Orholam. Moje falešná ctnost – ne skromnost, hrdost – mě obrala o potěšení na manželském loži. Vší silou jsem se snažila tu ctnost uchovat a myslela si, že protože jsem za to tolik bojovala, muselo to být nejvyšší dobro. Vzdát se nároku na pohrdání těmi, které neschvaluju, bylo jako ztráta končetiny. Ale víš, jaké je snažit se chodit se třemi končetinami?“

Začalo to být nepříjemně důvěrné a Kip se bál, co řekne dál. „Viděla jste mě nahého, takže víte, že vím,“ řekl. Zakřenil se.

Zavrtěla hlavou, jako by věděla, že se na to chytí. Zvedla naběračku na polévku do úrovně Kipova nosu. „Kipe, ber mě vážně, nebo utrousím takovou poznámku o tvém mužství, na jakou jaktěživ nezapomeneš.“

Kip polkl. „Ano, madam. Pardon, madam.“

„Přijmout nápravu bylo pro mě jako ztráta končetiny, ale stálo to za to. Dobrý otec nenechá své děti ustrnout. Orholam je dobrý otec, Kipe.“

„Právě teď mám větší starost, zda jsem dobrý syn.“

Musím odvést hovor, odvést hovor, nedovolit jí zeptat se, čeho bych se měl vzdát.

„Potom jsi na svůj věk moudrý,“ řekla a Kipa napadlo, jestli se nervoval zbytečně, nebo jestli si své narážky odpustila. Potom jí zajiskřilo v očích. „Ach, a Kipe…“

„Ne. Prosím ne. Prosím.“

„To není končetina. Možná dobrý, silný výhonek. Zato můj manžel… To byla končetina. Řekněme, že cudnost nebyla jediný důvod, proč jsem omdlela.“

„Řekl jsem, že se omlouvám,“ zaúpěl Kip.

Štípla ho do tváře. „Já vím, ale zasloužil sis to. Žádný strach. Jestli ti to pomůže, tak máš víc než výhonek. Větší než mí synové, a jestli mé dcery mluví pravdu, tak i větší než jejich manželé.“

„Á! S těmi lidmi se musím vidět!“

16. kapitola

Karris v poklidu usrkávala kávu v Rozcestí. Při její momentální úzkosti nebyl takový životabudič nejlepší volbou. Seděla v bazilikálním výklenku čelem k velkým oknům s barevnou vitráží, která kdysi bývala pýchou tyrejské ambasády. Přemýšlela, jak se majiteli Rozcestí povedlo tuhle budovu koupit a kolik ho to stálo. Po pádu Tyreje se z domu stala nejmódnější městská kavárna, restaurace, pivovar, kuřárna a – dole, mimo dosah očí útlocitnějších občanů – nejlepší nevěstinec ve městě.

Z toho důvodu ji zajímalo, kdo je majitelem.

Velitelka zvědů by takovou věc měla umět vyčmuchat, ne?

Nemusela čekat dlouho. Tohle bude asi jedna z nových výsad její nové pozice. Byla pravou rukou Bílé a Bílou nenechá čekat nikdo. Muž, který seděl naproti ní, byl ilytský bankéř, potomek jedné z velkých obchodnických bankéřských rodin, Onestů. Bylo mu pětadvacet a pravděpodobně s ním právě začali jednat jako s dospělým, protože se vrátil domů z některé ze satrapií, kam vyjel na zkušenou, a nyní byl pověřen setkat se s arcimágovou nevěstou – nebo vdovou. V pětadvaceti se s ním sotva dalo jednat jako s dospělým, protože mu v jeho smrtelném životě zbývalo dalších padesát let. Jak odlišné jsou životy mul.

Turgal Onesto byl oblečen v nejlepších šatech, skoro jako na Den slunce, a voněl jakýmsi vybraným parfémem, který by snad Karris dokázala pojmenovat, kdyby těch nešťastných šestnáct let byla urozenou dámou a ne válečnicí. Seděl a pil. Uplynula dlouhá doba od chvíle, kdy byl žádán o hlášení. Bílá ho najala jako chlapce. Karris se sama necítila o moc líp. Od té doby, co ji zajal ten bastard, král Garadul, a přinutil ji obléci šaty, neměla nic takového na sobě. Chtěla nosit úbor Černé stráže, ale ten jí zabavili – a také zakázali. Karris si stále nebyla jistá, jestli jí ho odebrali na příkaz velitele Železňáka, nebo na rozkaz Bílé. Ani jeden z nich jí to nechtěl říct, z čehož usuzovala, že ať to byl kterýkoli, udělal to se souhlasem toho druhého.

Nyní tu seděla a výběr jejího oblečení za ni mluvil dostatečně. Její manžel byl arcimág, tudíž měla nosit oděv typický pro každou ze satrapií, aby dala najevo, že žádnou z nich neupřednostňuje na úkor jiných. Dnes to znamenalo, že měla splývavou abayu z bílého hedvábí, jemně vyšívaného nití barvenou ostrankovým purpurem, ale džilbab měla sundaný – na Jaspisech se na cudnost nedalo tolik jako v parijském vnitrozemí a tamní vysočině. Spolu s tradičně smuteční bílou věřili parijci, že smrt je pouť za světlem, nikoli do temnoty, a Karris si vybrala několik doplňků v jasné barvě, nikoli jen čistě truchlivou bílou. Měla na sobě pestrou šálu, bílo-modro-červeno-fialovo-zelenou, ačkoli vlasy si odbarvila do běla.

Můj manžel se ztratil, kvůli tomu truchlím, říkaly její šaty; ale mrtvý není. Jejich bohatost říkala, že Karris očekává, že ji budou brát vážně, že zaujímá místo ženy vlivné a zaopatřené. Dokonce měla s sebou osobní Černou strážkyni. Byla to sice její kamarádka Samite, s níž kdysi chodila do třídy, což to činilo kapánek snesitelnější, ale Samite konala svou povinnost svědomitě, stála vedle Karrisina stolu, sledovala všechny a všechno a chovala se k ní tak, jako by byla zkrátka jeden ze svěřenců, který je vůči nebezpečí nepochybně slepý, hluchý a navrch němý.

„Je to proto, aby ses mohla plně soustředit na daný úkol,“ řekla jí nedávno Bílá.

Karris hodila nohu přes nohu a bankéř se posadil. Je to thóba, opakovala si Karris, ne šaty. Přesto si připadala nahá a zranitelná. A co hůř, nebyla ani schopná si ty šaty sama vybrat. Včera v noci jí pomohla Marissia, zeptala se jí, jaké požadavky na to má. Karris sice požadavky měla, ale nic otrokyni nezadala. Otrokyně přijala její mlčení a zkrátka jí řekla, že může jít spát, že o to bude postaráno.

Když se Karris vzbudila, čekalo na ni tohle. Střih padl perfektně. „Ale jak…?“ zeptala se Marissii, když otrokyně utahovala tkanice.

„Krejčí měl stále u sebe vaše míry.“

Karris na ni pohlédla. „V krejčovství jsem nebyla už léta.“

„A já jsem si všimla, že jste od té doby trochu pohubla, takže jsem navrhla pár úprav,“ řekla Marissia vyrovnaným hlasem.

Oko pro detail a paměť – ta žena byla zkrátka po čertech schopná – a to Karris štvalo. Gavin si tu ženu tedy nevydržoval jen proto, aby mu zahřívala postel. Možná že aspoň v tom nebyla tak dobrá. Možná že Gavin jen…

Čím se to snažíš obalamutit, Karris? Je krásná, je schopná, byla Gavinovou otrokyní několik roků. Karris si celou tu dobu říkala, že přece nebude žárlit, co Gavin dělal v době, kdy na něj ona neměla žádný nárok. Nebylo to fér. Nebylo to správné… ale nedalo jí to pokoj. Měla by být ale šťastná, že spal jen se svou komorní otrokyní, ne s každou ženou, která by si na něj dělala zálusk.

Když však Karris viděla, jak neskutečně schopná Marissia je, vzdouvalo se v ní něco nedobrého. Měla by tu ženu ocenit. U samotného Orholama, cožpak pohlíží na otrokyni jako na sokyni? K smíchu! Vždyť se té ženy mohla zbavit v jediném okamžiku. Ale ani to by nebylo fér, ne? Marissia se snažila sloužit dobře a nevtíravě – dokonce skrývala to, jak dobře sloužila, aby tím Karris nerozčilovala. Asi pro jistotu, kdyby Karris náhodou byla tak… úzkoprsá, jak byla.

Měla bych té ženě zničit živobytí a vzít jí smysl života? Ale kvůli čemu? Za to, že dobře sloužila Gavinovi?

Sloužila mu nepochybně celou noc.

A co na tom? Je to její život, její povinnost. Byla bych snad raději, kdyby svému pánovi sloužila špatně, malicherně mu vzdorovala, jak to dělají jiní otroci? Zavadil snad Gavin slovem o Parama nebo Naelose, které jsem si brala do postele většinou jen jemu natruc? Nutila Parama, aby se s ní miloval v absolutní tmě, aby si mohla představovat, že je to Dazen. Ale aspoň byli oba už navždy pryč.

A co, jako bych snad o Marissii nevěděla?

On je pryč, Karris. Je pryč.

Vlna zármutku jako by se přihnala odnikud. Karris se zúžilo hrdlo, oči se naplnily slzami.

Syčivě vydechla, odvrátila se, ovládla se. Turgal zamrkal a řekl znovu: „Neuděláme si diskrétní štít?“

„Ano, ano, samozřejmě.“ Karris pokynula krásné ženě, jejímž úkolem zde bylo vítat hosty. Turgal ji hltal očima. Na bankéře nebyl moc zdrženlivý. Karris si na chvíli připadala stará a přehlížená. Turgal měl oči jen pro tu slečnu, vůbec ne pro…

Tiše se proklela. Oblékla se skromně, schválně tak, aby budila respekt, a teď… Hoď se do pohody, Karris.

Pokynula dívce, aby jim zhmotnila privátní štít. Karris podala ženě peníze. „Mohu vám donést další kávu, má paní? A vy, můj pane, byste si něco nedal?“

Karris svolila k další kávě a bankéř si objednal světlé pivo. Dívka zmizela do kuchyně a téměř okamžitě se vrátila. Položila před Turgala pivo a před Karris kávu a podšálek, zhmotnila neviditelnou utrafialovou bublinu, která zabrání tomu, aby je ostatní slyšeli, a zhmotnila i vějíře kvůli větrání. Mladému bankéřovi věnovala široký, dokonalý úsměv, hluboce se uklonila, až jim oběma ukázala žlábek mezi ňadry, a vrátila se na své místo.

Po nocích nejspíš pracuje na zádech.

A od kdy jsem tak prudérní? Jako by mí bratři od Černé stráže byli čistí jako lilium?

Když se Turgal Onesto napil piva, řekla Karris: „Musím převzít kontrolu nad manželovými účty.“

„Onestovi, jak nepochybně víte, nikdy nekomentují stav či existenci účtu. Které účty máte na mysli?“ Nepřesvědčivě se usmál.

„Jak to myslíte, které účty? Přece všechny,“ řekla Karris. Věděla předem, že to nebude jednoduché. Hlavním účelem tohoto setkání bylo samozřejmě převzít kontrolu nad Gavinovými účty. Proč by se jinak člověk scházel s bankéřem? To, že Turgal Onesto byl jedním ze špehů Bílé, jen zdvojnásobilo užitek této schůzky.

„My bohužel nevedeme účty pod jmény, pouze pod čísly. Bráníme tím nepřátelským šlechticům a králům a rodičům a dalším, aby se zmocnili účtu, který byl založen soukromě,“ řekl Turgal. Příjemně se usmál. Byl to sice floutek, ale takovýto hovor nevede poprvé.

A co víc: byla to lež. Karris si tím byla jistá. Nepřicházelo v úvahu, aby Onestovi nesledovali jména držitelů účtů.

„Co se stane, když držitel účtu zemře?“ zeptala se Karris.

„Nic. Onestovi ani nemají povědomí o tom, že se tak stalo. Nemáme jak se to dovědět. Jak jsem již řekl, nespojujeme si účty se jmény.“

„Co se stane s penězi?“

„Ty zůstanou samozřejmě na účtu.“

„Aha, a jak dlouho?“

„Pokud účet nezaznamená žádnou aktivitu po jednu generaci – což stanovuje čtyřicetiletá tradice – zpřístupní se ony peníze pro další půjčky.“

Což byla dvojitá lež, a navíc ještě mazaná. Peníze se především nikdy neukládaly. V okamžiku, kdy byly složeny, byly půjčeny jinam. A když řekl „zpřístupněny“, myslel tím, že se přesunuly do jejich soukromé rodinné pokladny. Podle Karris to nebylo úplně nefér. Pokud by byla vyhubena celá rodina, jak se mnohokrát stalo za různých válek, které otřásaly Sedmi satrapiemi od dob, kdy se Onestovi začali věnovat tomuto obchodu, a pokud se nepřihlásil žádný dědic, jak jinak by s penězi měli naložit? Vzdát se jich? Byla to výhoda za to, že na sebe brali riziko nevydařené půjčky.

Samozřejmě, že kdyby se tak pilně nesnažili vyhledat dědice, mohli by si namastit kapsu. Kdyby to však přehnali, mohlo by to poškodit jejich jméno. A banka byla jen tak dobrá, jak dobrou měla reputaci. Tudíž puntičkářství muselo patřit k jejich hlavním ctnostem. Samozřejmě že generace nyní již zemřelých Onestů vyhnaly onu reputaci do takových výšin, že bylo dost možné, že Turgal a jemu rovní mohli mít pocit, že už mohou jen tak proplouvat, a přesto se obohatit.

A jestli si to mysleli, měli nejspíš pravdu. Jejich děti a vnoučata na to pochopitelně doplatí, ale Karris už tu nebude, aby si to mohla ověřit.

„Než jste sem přišel,“ řekla Karris, „vyhledal jste si všechny účty mého manžela, abyste se podíval, o čem budu mluvit. Vzal jste je s sebou?“

Zamrkal. „O existenci nebo stavu účtu nemohu nic…“

„Neboli ano. A vzal jste je s sebou. Sepsal jste si je.“ Bílá usuzovala, že to bude několik různých čísel a že Turgal Onesto nemá paměť na čísla jako jeho předkové. Bílá říkala, že sepsat si čísla účtů by bylo přímé porušení rodinné tradice. Věřili v učení se všeho nazpaměť. Co je v hlavě, to nelze ukrást, alespoň ne tak, abyste se o té krádeži nedověděli.

Karris byla překvapená, že Bílá toho o kupecké rodině ví tolik, ale Bílá byla zase přesvědčená, že o těch, kdo disponují jakýmkoli druhem moci, je lepší vědět toho co nejvíc. Tvrdila, že za sto let se Onestovi pravděpodobně budou těšit větší vážnosti a budou zámožnější než většina z osmdesáti sedmi a půl šlechtických rodin, které zbyly ze stovky rodů v Sedmi satrapiích.

Byl to vtip, jenže Karris tu slovní hříčku nejdřív nerozluštila. Typický úrok, který si Onestovi účtovali, byl dvanáct a půl procenta. Dvanáct a půl ze stovky, která zbývá… Aha. Pak to pochopila. A ona přemýšlí, jestli je v satrapiích opravdu přesně sto urozených rodin. I vtipy napovídají Karris, jak moc se ještě musí učit.

Sáhl pro štíhlé pouzdro na svitky, které měl zavěšené přes záda.

Kromě toho, že Bílá poskytla Karris celou síť očí a uší, jí také dala několikero prstů. Z nichž některé byly velice hbité.

Turgal Onesto sáhl do pouzdra a nenašel nic. Otočil jej dnem vzhůru. Nic. Prázdné. Z tváře mu nejdřív vyprchala veškerá barva, ale potom zezelenal.

„Hlavně mi řekněte, že jste to alespoň zapsal v šifrách. Vaše rodina musí mít tucet šifer.“

„Samozřejmě. Samozřejmě. Přešlap, nikoli katastrofa. Je to tady…“ Sáhl do brašny, kterou měl s sebou. Šátral. A opět zbledl.

„Vy jste si s sebou k těm šifrám vzal i klíč k rozluštění?“ promnula si Karris čelo. „Nepokoušíte se tady o nějaký nejapný žert, že ne?“

Turgalovy vytřeštěné oči hovořily za něj.

„Váš dědeček by byl hodně zklamaný.“

„Většina lidí ani neví, že je to šifra!“ řekl Turgal. „Je to jen kousek dřeva, kornout. Jestli nemáte přesně stejnou…“ Odmlčel se. „Vy! Vy jste to udělala.“

„Turgale, poslouchejte mě.“

Vystoupily mu žíly na krku. Takže bouřlivák, co? Nuže, teď na něm něco zkusíme… A Karris uvidí, kolik svobody pohybu má nakonec v téhle thóbě. A jakkoli ponižující může být pro muže, když si nechá rozbít nos od lukostřelkyně, nyní se navíc přesvědčí, jak moc ponižující bude nechat se udolat od ženy v thóbě.

Na druhé straně oblečení Černé stráže je něco jako brnění, díky němuž se Karris nemusela prát. Hrubiáni ve rvačkách neradi prohrávají. Nové oblečení, nová pravidla.

Potom zjistila, že nedostatek spolupráce mohl mít v první řadě něco společného s tím, že zvolila parijský oděv. Onestové pocházeli původně z Ilyty a mezi nimi a Parií dávno panovaly sváry. Zvláště mezi bohatými, kteří vnímali jako nespravedlnost, když měli přes zimu platit za užívání parijských pozemních obchodních cest.

Mnozí šlechtici, vychovaní na Velkém Jaspisu, se pyšnili tím, že se v minulosti těchto směšných půtek účastnili, ale Turgal nebyl vychován tady. Vypadal jako každý jiný mladý bohatý fintil z města. Přesto měl předsudky starších.

Karris najednou napadlo, jestli ji Marissia nepřichystala tohle oblečení záměrně. Karris se ale nezmínila o tom, že má setkání s Ilyťanem, nebo ano? Nebo jí to někde uklouzlo a Marissia ji takto sabotuje, nebo před Marissiou nic neřekla a i kdyby ano, tak by jí možná bývala pomohla se tomuhle vyhnout…?

„Turgale, mohla bych to udělat tucty různých způsobů. Mohla bych pozdržet naše setkání a předstoupit před vašeho otce se všemi správnými čísly. Mohla bych vás teď prozradit a zničit vás. Místo toho však dělám tohle.“ Karris vylovila z tašky kornout i s papírem. Podala mu obojí zpátky a vytáhla třetí papír, na němž byla šifra správně převedená. To vše stihla, mezitímco on šel na tuto schůzku. „Nepřeju si vás zničit,“ řekla Karris. „Ale získat si váš respekt.“

Jako by v tu chvíli ztratil páteř. „Máte ho mít. Prosím, mám to u dědečka nahnuté, vydědí mě. Jestli to udělá, nebudu vám k ničemu, ne? Ne snad?“

„Nemám v úmyslu vás zničit, Turgale. Chci, abyste vzal ty peníze a převedl je na nový účet – jen pro případ, že by tahle čísla měl ještě někdo jiný. A stane se to ještě dnes.“

„To mohu udělat,“ řekl.

„Po těch penězích může jít nejvyšší pán světla Andross Guile.“

„Můj dědeček s ním vždycky jedná osobně. Ale jestli ty peníze budou na novém účtu, nedostane je odtamtud ani Andross Guile.“

V tom případě velice chytré od dědečka. Turgal by s tím starým chlapem nepřežil ani dvě minuty. „Dobře,“ řekla Karris. „A nyní projev dobré vůle: vaši staří rivalové, rodina Adiniů, plánovali přestěhovat hlavní abornejská skladiště z Temnot do Eastlandu. Potřebují víc skladovacích prostor a tamní přístav je lepší. Našli přesně tu oblast, kterou potřebují, a v tichosti skupují vlastnická práva. Několik lidí brzdí jednání, a oni jim začali šlapat na krk. Pokud vaše rodina chce, můžete ty nemovitosti skoupit dřív tím, že řeknete majitelům ‚Slunce svítí pro poslušné‘. Bílá očekává, že jim přesto nabídnete nějakou odpovídající odměnu, protože to prodají vám. Vy zase na oplátku můžete prodat tyhle majetky Adiniům a vydělat na tom balík – nebo, když se vám zachce, jim to prodat odmítnete, jen abyste jim uškodili. Řekněte dědečkovi, že musí chránit rodiny, které prodají svůj majetek jemu, před pomstou Adiniů. A že by měl poslat svou nejrychlejší loď, ať už se rozhodne jakkoli. Tahle záležitost je už tři týdny stará.“

Turgalovi se rozzářily oči. „Jestli je to pravda, stoupnu v očích dědečka natolik, že mu bude připadat škoda se mě zbavit. Tohle je…“

„Od nás vstřícné gesto. Spolupracujte s námi, Turgale Onesto, a zjistíte, že jsme dobří partneři. Váš vzestup je v našem zájmu, ale jen tak dlouho, dokud si budeme vzájemně pomáhat.“

„Ano, to zní zcela logicky.“

„Prosím, pochopte mě, Turgale. Někteří si vykládají laskavost jako nedostatek vůle. Jestli mámě v Chromerii něčeho na rozdávání, tak vůle. Když nás podfouknete… ale to se nemusí nikdy stát. Nebudeme od vás žádat více, než kolik zvládnete dát. Rozumíte mi?“

Rozuměl. Viděla mu na očích, jak se postupně měnil z ustrašence k zachráněnému a nakonec k vazalovi, to vše během několika minut. Karris jen litovala, že nic z toho nemohla udělat sama. Místo toho byl každý nátlak i úplatek návrhem Bílé.

Ale není toto koneckonců způsob, jakým mistrové vzdělávají své učně?

Karris pokynula uvítací dívce, že jsou hotovi a že by rádi, aby jim odčarovala privátní štít. Žena přišla okamžitě. Karris se rozloučila s Turgalem Onestem a dala uvítačce tučné spropitné. Dívka nepozorovaně vložila Karris do dlaně svitek dokumentů z rýžového papíru: její hlášení.

Celá konverzace s Turgalem Onestem – ačkoli pro Karris dopadla uspokojivě – byla pro Bílou jen postranním cílem; šlo o rozvoj budoucího možného zdroje a o způsob, jak zajistit Karrisinu nezávislost. Zatajil informace o jednom z největších účtů, o němž buďto nevěděl, nebo se zrovna tenhle skutečně naučil nazpaměť. Na tom nezáleží, nech mu jeho vítězství, řekla Bílá. Bude to páka, kterou možná využijeme později, budeme-li ho chtít přinutit, aby vyšlapoval podle našeho. Skutečným zdrojem zde byla ona krásná dívka, která vítala hosty, ultrafialová barvomagička Mahshid Roshanová, která všechny viděla a všechny znala a taky všechno slyšela – buď přímo, nebo od ostatních zdejších služebníků a otroků. Byla jednou z nejlepších špehů pro Bílou a Karris ji potřebovala.

Karris teď vstala a dávala pozor, aby příliš nápadně necivěla na ženu, která by pro ni měla být jen další sloužící, a vyrazila pryč. U dveří propustila Samite, která našpulila rty, ale šla.

Alespoň v další části dne využije trochu ze svého starého výcviku u Černé stráže – musela se postarat, aby ji mezi schůzkami nikdo nesledoval.

Byla skoro úleva, když tomu tak nakonec bylo.

17. kapitola

Ačkoli se mnozí z nováčků u Černé stráže právě vrátili z opravdové války, jejich trénink okamžitě pokračoval a trenéři k nim stále přistupovali, jako by skoro nic nevěděli. Možná to byla pravda, ale Teiu to přesto nekonečně iritovalo. Týdny ubíhaly a trenéři se chovali, jako by se nic nestalo, jako by se nic nezměnilo.

„Je to proto, aby ti dopřáli trochu normálnosti,“ řekl jí Ben-hadad po dalším cvičení, když nemohli popadnout dech a hodně z nich zvracelo. Ostatní se rozprchli. Nováčky u Černé stráže zahálka netrápila, vždycky měli co na práci a co se učit – a většinou to měli udělat už včera. „Ten řád. Byla jsi na místech, kde vládl bláznivý chaos. Vrátila ses a všechno je pod kontrolou. Máš se z toho těšit. Svět se přes noc změnil. Arcimág je pryč, pravděpodobně mrtvý. Chromerie prohrála dvě hlavní bitvy ve válce, o které jsme si všichni mysleli, že to bude jen jedna malá bojůvka. Všechno šlo k čertu a všichni se bojí. Normálnost? To je požehnání. A taky bys měla vědět, že pro nás ostatní je to ještě horší.“

„Jak to?“ nechápala Teia.

„Ti z nás, kdo nejeli do Ru… Dávají nám do těla, nutí nás trénovat dvakrát tvrději a my víme, že je to hlavně kvůli vám. Vrátili jste se jako váleční hrdinové. Vždyť jsi jenom zelenáč, Teio, a my už víme o tom, jak jsi vedla útok na Rúské hlavě.“

„Vedla?“ užasla. „Jen jsem chviličku šla v čele.“

„Vydávala ses za vojáka krvavých hábitů a vlákala jsi jejich hlídku do pasti, zachránila jsi tím celou jednotku a taky misi, která skončila zabitím boha. Bez tebe by se nic z toho nestalo.“

„Takhle to nebylo,“ řekla Teia.

„No a co z toho bys radši?“ zeptal se Ben-hadad.

„Co?“

„Aby všichni kromě malé šeptandy ignorovali, co se stalo, nebo aby kolem tebe všichni chodili v úžasu? Když víš, že se to ve skutečnosti nestalo tak úžasně, jak se povídá?“

Teia se zamračila. „Ach.“ Zatraceně.

„Není to poprvé, co měla Černá stráž tu čest s mladými bojovníky,“ řekl Ben-hadad.

„Odkdy jsi takový chytrolín?“ zeptala se. „Nebyli jsme pryč ani měsíc a teď mluví snad i tvoje brejle!“

Ben-hadad se zakřenil. „Uznali mi třetí,“ řekl.

„Cože?! Třetí barvu?“ užasla Teia. Ben-hadad byl bichromatikem, který přijel na jaře, takže propásl začátek přednášek, ale dostal se do starší třídy Černé stráže. Byl, jak ostatně potvrzovaly jeho brýle s dvojími čočkami, na nichž střídavě sklápěl tu nebo onu barvu, vždycky schopen zhmotnit modrou a žlutou a měl nakročeno na zelenou. „Ale…“ Dělali si starosti, že kdo bude uznán za polychromatika, toho donutí opustit Černou stráž. Polychromatici měli příliš velkou hodnotu, než aby se vystavovali nebezpečí.

„Válka všechno mění. Víš, jaký máme u Černé stráže podstav. Nenechají Černého strážce odejít, ne takového, který je už v tréninku. Dokonce i když jsem polychromatik. To sotva.“

„Jak dlouho už to víš?“ zeptala se Teia. Vyprávělo se, jak se u některých rozvinuly schopnosti už v pubertě; většina bichromatiků a polychromatiků začala na jedné barvě a postupně rozšiřovala záběr, ale na tom, jak to Ben-hadad řekl, bylo něco divného.

„Zelenou jsem schopen spolehlivě zhmotnit už tři měsíce.“

„Ty hajzlíku!“ řekla. „A nic jsi mi neřekl?“

„Pořád jsi byla s Kipem. Celou dobu, ve službě i mimo ni.“

„Je to můj partner.“

„Byl.“ Ben-hadad vyvalil oči, jako by se podřekl.

„Co to má znamenat?“ zeptala se Teia.

Ben-hadad zatnul čelist, zamračil se a řekl: „Válka všechno mění. Myslel jsem, že by mohla změnit i to. Víš co.“

„Co vím?“

„Kip je mrtvý, Teio. Už jsou to týdny. Jestli ho vylovil někdo loajální, už bychom o něm něco věděli. Kdyby ho vyzvedl otrokář, žádal by výkupné. Děti urozených jsou pro ně drahocenné kousky, které si nenechají ujít.“

„On není mrtvý.“

„I kdybys měla pravdu, pro nás je mrtvý. I kdyby přežil, napadl Červeného, Teio. Nemůže být Černým strážcem.“

„Červený lže. Nehrozí, že by Kip…“

„Protože Kip přece nikdy nejednal impulzivně, co? Je tak vyrovnaný. U Orholamových koulí, Teio. Ono je dokonce i jedno, co se ve skutečnosti stalo. Červený je Červený. A je to hlava rodiny. A je to sakra Andross Guile. Jestli se Kip vrátí, bude to sebevražda. Z tvého života zmizel. Jen jsem myslel…“ Vydechl a jako by se tím zmenšil. „Podívej, je mi líto, že jsem to všechno řekl. Tohle nebylo…“

„Nebylo co? Co?“ naléhala Teia.

„Podívej, já… sakra! Pusť to z hlavy!“ Prudce vyrazil pryč.

Parchant! Teia stočila zlostné oči na malou otrokyni, která na ni upřeně hleděla.

„Promiňte, madam,“ řekla dívka. Ztěžka polkla. Nemohlo jí být víc než deset, vlasy měla zapletené v copáncích. V nedávné době nebylo tolik válek, aby ji v nich mohl někdo zajmout, což znamenalo, že ji prodali rodiče. Zradili ji.

Teia nasadila klidný výraz. Přece nebude svou zlostí děsit bezmocnou dívku, které se to vůbec netýká. „Ano, děvče?“

„Poslal mě jeden pán, že prý mám vyřídit, že se s vámi musí hned sejít. Je ve vašem pokoji.“

„Pán? Jak vypadal?“ zeptala se Teia.

„Byl vysoký, paní. Zrzavé vlasy. Hodně se usmíval.“

Teia hlasitě zaklela, až se malá otrokyně lekla. „Promiň. Můžeš jít. Děkuju ti.“

Už to bylo tady. Mistr Ostrý pro ni měl práci. Vykoná ji a bude volná. Správně. Teia věděla, jak to fungovalo. Jeden úkol, abych tě do všeho zatáhl ještě hlouběji. Za jak velkou husu ji považoval? Na druhé straně – měla snad Teia na výběr?

Jak moc zlé to asi bude?

Nechtěla o tom přemýšlet. Pospíchala do svého pokoje – do Kipova pokoje. Přede dveřmi zaváhala, ale potom jí došlo, že mistr Ostrý ji může zabít rychle, neviditelně. A aniž by po sobě nechal stopy. Je tudíž jedno, co Teia udělá. Otevřela dveře.

Mistr Ostrý seděl na její posteli, nohu elegantně přehozenou přes nohu, ruce složené v klíně. Věnoval jí velký, krásný, falešný úsměv. „Do hodiny tu zakotví loď. Jmenuje se Červený racek, připluje ze Zeleného přístavu. Na palubě je muž, mula jménem Dravus Weir s výrazným červeno-žluto-zeleným kloboukem na hlavě. Bude mít v ruce stoh papírů. Možná v poslíčkovské kabele se stříbrným kováním. Ale možná ne.“

„Víte, že jsem barvoslepá na červenou a zelenou. A jestli ty papíry nebudou v kabele, možná je stejně neuvidím,“ řekla Teia. „Víte…“

„Tvých omezení jsem si dobře vědom. Snažím se odhalit tvé schopnosti,“ objasnil mistr Ostrý. „Čeká se od tebe, že ho… zbavíš těch papírů dřív, než se dostane do rezidence velvyslance z Krvavého hvozdu. Dravus Weir je špion, takže se bude mít na pozoru. Ať se stane cokoli, nesmíš dopustit, aby tě identifikoval. Vyměníš ty papíry za svoje. Rozumíš? Tvá svoboda za jednu malou krádež.“

Samozřejmě že rozuměla. Bála se toho úkolu kvůli… „Řekl jste do hodiny?“ ujistila se. Tak dlouho jí potrvá jen cesta tam.

Znovu nasadil ten žraločí úsměv.

„Vypadněte,“ rozkázala.

„Co prosím?“

„Musím se převléknout. V prckovském oblečení nejdu. Hned. Nemám čas na vaše nesmysly.“

Ubalil jí takovou facku, že upadla. „Nezapomínej, kdo tady dává rozkazy, holka. Buď ukážeš, že máš úctu, nebo tě to naučím.“

Teia vratce vstala a pěsti měla zaťaté. Utíká ti čas, Teio.

Shodila ze sebe šedivé kalhoty a tuniku začátečníků Černé stráže a očima pouštěla na mistra Ostrého smrt a pomstu, zatímco si navlékala žákovský oděv. Ten nebude tak nápadný jako stejnokroj začátečníků, ale přesto nebude stále tak diskrétní, jak by si přála. Bohužel nebyla dost bohatá, aby si mohla pořídit víc než dvoje oblečení.

Mistr Ostrý ji nezúčastněně pozoroval. „Co to nosíš za lahvičku? Olej? Parfém?“

„Ale, to nic není.“

Dál se o tom nezajímal. „Budu před tavernou Rozcestí. Za dvě hodiny.“

Za pár minut už se Adrasteia rychle proplétala ucpanými odpoledními ulicemi Velkého Jaspisu a zaháněla strach akcí. Jednou ji zahlédl jeden gang, ale povedlo se jí je setřást. Obralo ji to však o dalších pár minut. Jednou se jí zdálo, že zahlédla Kipa, jak vychází z malého obchůdku v protější ulici, ale byl to jen klam – nebo její pocit viny.

Stačí udělat tohle… a Teia je volná.

Samozřejmě že to nebude skutečná svoboda. Zabředne do něčeho horšího. Ale získání otrockých listin znamenalo, že už ji nemůže jako vlastník získat nikdo další. Stále bude otrokyní, ale jen neformální otrokyní mistra Ostrého. Osvobodit se od jednoho muže bude stokrát snazší než osvobodit se od všech zákonů satrapií.

Jsem otrokyně, ne hlupačka.

Byla by raději připoutaná k mistru Ostrému nebo k paní Aglaie Crassové? Vražda Ostrý byl brutální, ale Aglaia měla vážnost. On se skrýval ve stínu; ona se skrývala ve světle. Teia zkusí štěstí se stíny. Splň úkol, Teio. Budeš na to potřebovat veškerý důvtip…

Bylo to nemožné. Neměla čas dostat se ke svým nástrojům, svému přestrojení. Neměla možnost pořádně si prohlédnout muže, kterého měla okrást. Tady se dělo něco víc. Buď si Vražda Ostrý neuvědomuje, že žádá nemožné, nebo v tom je něco víc.

Byla to ta druhá možnost. Teia to věděla jistě. Jenže jestli je to tak, o co jde? Zařídil to schválně tak, aby Teia selhala? Proč?

Zase moc myslíš. Na to bude čas později. První, co Teia musela udělat, bylo pojistit si úspěch. Její ošuntělé bílé šaty chromerijské studentky s vlasy staženými zlatým šátkem nebyly sice tak nápadné jako oděv začátečnice, ale pořád to nestačilo.

Až po deseti blocích našla, co hledala: chlapce, možná dvanáctiletého – bylo důležité, aby byl mladší – před obchodem, kde o samotě pilně zametal. Měl na sobě prosté učňovské oblečení a klobouk se širokou krempou.

Teia trochu rozhoupala boky. Kluk vzhlédl, zíral na ni, plaše se odvrátil a potom se znovu podíval.

„Ahoj, hezounku,“ řekla a kráčela přímo k němu.

„Kdo?“ řekl a rozhlížel se doleva a doprava. Zčervenal. „Já? Ó…“

Políbila ho na ústa, sundala mu klobouk a přimkla se k němu tělem. Kluk celý zkoprněl. Pustila ho. „Díky,“ řekla a nasadila si na hlavu jeho klobouk.

Chlapec zůstal s pusou dokořán, neschopen slova.

Než zašla za roh, ještě se ohlédla a poslala mu vzdušný polibek. Zvedl jeden prst, ale nehýbal se. Zapomněl i na koště, které mu spadlo na dlažbu.

Teia ještě dva bloky utíkala, kdyby se kluk náhodou vzpamatoval. Potom začala obhlížet šňůry s prádlem a hledala něco, co by jí padlo. Prádlo by mělo uschnout jen samotným horkem, aby paprsky světla z Tisícihvězdí nebyly blokovány, kdyby jich bylo potřeba později odpoledne nebo večer, ale na pravidla samozřejmě nikdo nehleděl. Co Teia ukradne, to si samo sebou může přizpůsobit. Měla pásek, kdyby kalhoty, které nakonec vezme, byly příliš velké… a pokud košile nebo tunika nebude obrovská, klapne to. Jenže plandavé oblečení jí může překážet při běhu, kdyby to bylo nutné, a ona nechtěla kalhoty, které by jí spadly ke kotníkům.

Když uviděla, co chtěla, zpomalila. Chlapecké kalhoty a tunika na jedné a té samé šňůře v úrovni prvního patra a pod nimi zaparkovaný vozíček. Poníka kočírovala možná šestiletá dívenka a hlídala vozík, zatímco její otec nebo matka byli uvnitř.

Teia se dala do poklusu, vyskočila zezadu na vozík, stoupla si na okraj korbičky jako kočka procházející se po plotě. Vzala kalhoty a tuniku, jednou nohou se odrazila od sedátka kočího a kotoulem se dostala na ulici.

Ani ne pět stop od holčičky už byla zase na nohou.

Zamrkala na ni a usmála se. Potom se uklonila. Dítě vypadalo tak šokovaně, že Teia myslela, že snad vůbec nic neřekne.

Jenže holčička se rozplakala.

Teia šla, co jí nohy stačily, ale nedostala se ani za první roh a už za ní utíkala matka dívenky. Bohudík bylo dítě tak mimo, že nedokázalo vysvětlit, že ta paní spadla z nebe. Teii se podařilo pláchnout.

Vyhýbala se hlavním ulicím, mírné nebezpečí přepadení jí bylo milejší než dav. Potom se schovala u vchodu do pekařství. Takhle pozdě odpoledne už měli zavřeno, lucerny zhašené.

Teia si pod šaty oblékla kalhoty, rozhlédla se ulicí na obě strany a viděla jen pár žen, které si jí stejně nevšímaly, takže si mohla sundat šaty. Natáhla si tuniku, rychle složila šaty, kalhoty i tuniku přepásala opaskem a všechno podkasala, aby to na sobě měla hodně volně. Nasadila si klobouk, zastrkala do něj vlasy a složené šaty si zastrkala dovnitř do tuniky jako výplň břicha. Pásek je držel na místě a to celé jí pomohlo zamaskovat těch pár nepatrných křivek, které měla.

Bylo skličující, jak málo stačilo, aby ze sebe udělala kluka.

O deset minut později už byla zpátky v docích. Když přirazíte do doků, všechen váš úžas se soustředí na městské kopule a zrcadla a sedm zářivých Chromerijských věží. Když však k dokům přicházíte směrem od města, bylo to něco docela jiného. Nazvat doky rozlehlými by nestačilo. Velký Jaspis byl jedním z největších měst na světě a všechny jeho zásoby musely být dováženy loděmi. Nezasvěcencům se ten systém mohl jevit jako chaos, ačkoli Teia jednou slyšela spolužáka, jehož otec byl dělník v přístavu, jak básní o symetrii a umění toho všeho a tak podobně. Pro Teiu to vypadalo jako vosí rojení. Tisíce lidí míhajících se sem a tam, spletenec lodí všech možných rozměrů, vozíky jezdící do doků a ven, fronty urostlých mužů jdoucí jedním směrem a žen s počitadly, na nichž posunovaly korálky za účelem, který Teia nedokázala ani odhadnout.

Teia kráčela přímo k muži, který odpovídal na otázky dělníků a posílal je tam nebo onam. „Červený racek?“ zeptala se o oktávu hlubším hlasem.

„Dvanácté molo, zelená strana.“

Kdyby mu řekla, že barvoslepé osobě je „zelená strana“ k ničemu, jen by na sebe zbytečně poutala pozornost, a tak byla zticha a šla.

Červený racek už zakotvil, a ještě než Teia došla na molo dvanáct, uviděla fintila v širokém klobouku v různých barevných odstínech a ve žlutém oblečení. Její terč. Měla neskutečnou kliku.

Vypadal, že je mu trochu zle z cesty lodí a že je rád, že má zase pevnou půdu pod nohama. Pískal si.

Teia nasála paryl, nechala ho volně spočinout v dlani, nezhmotnila ho úplně, aby se rychle rozpustil zpátky do svého světelného spektra, ale nyní se soustředil do paprsku. Uvolnila oči a sklonila hlavu, aby jí krempa klobouku co nejvíc zakrývala oči. Jestli nechtěla prozradit své přestrojení, nehrozilo, že by si mohla nasadit brýle – ty si navíc mohli dovolit jen zámožní – ale kdyby někdo uviděl její zornice, nejspíš by zařval leknutím.

Světlo prošlo jeho oděvem, vlasy, ačkoli na tuto vzdálenost nebylo dost silné, aby proniklo i koženými rukavicemi nebo botami. Sledovala, jak prochází kolem ní.

Spona na pásku, meč, mince schované v náprsní kapse. Všechno tohle se teď v jejím zraku rozzářilo do běla, avšak nikde žádné stříbrné pouzdro na svitky.

Jestli měl dokumenty při sobě, měl je buď strčené v botách nebo rukavicích nebo vodorovně pod páskem – nebo byly z tak tenkého papíru, že paryl prošel přímo skrz. Ať tak nebo tak, byla namydlená.

Vydala se za ním a držela se třicet nebo čtyřicet stop nazpět. Jestli nesl ty papíry na velvyslanectví Krvavého hvozdu, měla na okradení asi patnáct minut. Velký Jaspis znala dobře, ale nevěděla, jak dobře ho zná tenhle zvěd. Ve čtvrtích mezi doky a velvyslaneckým okrskem to nebylo zdaleka tak zlé jako v těch, co byly více na sever.

Špion kráčel sebevědomě, ačkoli se tu a tam ohlédl za sebe. Ani jednou se nepodíval do mapy, ani se nezeptal na cestu. Město tedy znal.

Když byl takhle opatrný, nemohla jít Teia celou dobu za ním a přiblížit se mu. Přestrojená za chudého hubeného chlapce v klobouku mohla snadno splynout s davem, jenže ten muž byl špion. Určitě by si jí všiml dřív, než by ho stihla dohnat a okrást ho.

Jestli znal město a jestli mířil přímo na ambasádu, vedly mezi hlavními ulicemi dvě uličky, kterými projde na různých místech.

Byl to risk, ale Teia nic lepšího neměla.

Špion si přejel po levé rukavici, jako by se ujišťoval, že v ní pořád ještě něco má. To bylo ono. Štěstí!

Teia se od něj oddělila a zahnula doleva, kde se cesta rozdvojovala. Ušla půl bloku a pokračovala poklusem. Poutala tím pozornost, ale ne moc. Učňové často musejí běhat, když vykonávají práce pro své pány.

Rychlým klusem oběhla několik bloků. Dav prořídl a ona se dala ulicí, která by měla zvědovi zkřížit cestu. Pozdě. Už tam byl, přecházel ulici přímo před ní. Teia tiše zaklela a klusala zpátky.

Poslední šance. Tentokrát už běžela naplno, aby to stihla do poslední uličky. Byla dost malá na to, aby pořád ještě vypadala jako hrající si kluk. Snažila se nedat na obličeji znát paniku. Měla jen jedinou šanci.

Zahnula do ulice, protínající hlavní třídu, a vydala se k uličce.

Několikrát se zhluboka nadechla, snažila se uklidnit nervy, stabilizovat roztřesené ruce, sklonila hlavu tak nízko, aby měla skrytou tvář, a zamířila do uličky. Byl na opačném konci a blížil se k ní. Srdce jí tolik bušilo, že to snad otřásalo celým tělem. Nikdo jiný v uličce nebyl. Když bude rychlá, může ho potkat ve chvíli, kdy bude procházet zúženým místem. Dokonalé.

Teia držela hlavu dolů, klobouk naražený do čela, aby jí nebylo vidět do očí. Moc grácie v tom asi nebude. Narazí do něj a hmátne, a jestli si toho nevšimne okamžitě, tak během pár vteřin určitě. Nebyl tu žádný dav, nebylo kam jinam odvést pozornost. Musela jen doufat, že bude rychlá a stihne utéct. Už si v hlavě připravovala únikové cestičky – ale na to byl ještě čas. Teď se musela soustředit. Nejdůležitější bylo ho okrást.

Prošla úzkým místem přesně ve stejnou chvíli jako špion. Předstírala, že zakopla. Zvedl ruce a odstrčil ji. Zmocnila se těch papírů, ale nebylo to čisté. Trochu ho zatáhla za rukáv a zvěd se otočil, když vytahovala dokumenty ven. Sakra!

A pak se něco stalo tak závratnou rychlostí, že nestihla ani sledovat. Stín v úzkém místě v uličce ožil, oddělil se od zdi, jejíž byl doteď součástí, a chytil její paži.

Strčil ji zpátky ke špionovi. Na rty a krk jí šplouchlo něco teplého. Vyjukaný špion zvedl ruce – hrdlo měl proříznuté a z krční žíly stříkala krev na Teiu jako vodotrysk.

Teia špiona odstrčila a on upadl a otvíral ústa jako ryba. Vrah, maskovaný stínem, jí něco vrazil do ruky. Zkrvavený nůž.

Poznala toho chlapa podle výšky a držení těla a očí, protože jinak byl celý zahalený, plášť měl i přes hlavu a kápi staženou háčkem jako masku přes obličej. Koukaly mu jen oči. Vražda Ostrý.

Pustil ji, rychle couvl, překročil umírajícího zvěda, jako by bylo zcela nepodstatné, že právě zavraždil člověka.

„Teď jsi vrah,“ řekl jí. „Uteč, nebo jsi v háji.“ Jeho plášť se zatřpytil, kolem očí se začalo třpytit světlo a šířilo se spirálovitě dolů jako kouř, až zmizelo.

Slyšela v uličce křupání jeho bot, ale vidět nebylo nic. Snažila se podívat v parylu, ale nedokázala ho ovládat. Byla jako přimražená. Podívala se na sebe – celá od krve, v rukou krvavý nůž, u nohou umírajícího muže.

Vzduch prořízlo pronikavé písknutí nějakého námořníka, tři tóny jako signál volání o pomoc. Nezaměnitelné s ničím jiným. „Hodně štěstí,“ řekl vzduch. Jako by slyšela široký úsměv Vraždy Ostrého, i když ho neviděla.

Teia ještě chvíli stála, neschopna se pohnout. O dvě stě stop dál uviděla v uličce hlídače. On ji také spatřil, jak stojí s krvavým nožem v ruce nad mrtvým mužem. Dala se na útěk.

18. kapitola

Gavin doufal, že na lodi plující do přístavu bude mít šanci uniknout. Jestli ne, tak alespoň poslat vzkaz. A jestli ani to ne, pak spoléhal na přirozenou námořnickou potřebu chvástání, díky které se o něm snad v Chromerii dovědí. Ale přestože byl Dělostřelec napůl blázen, nebyl hloupý. Když se zmocnil ilytské galéry, zamířili přímo k přístavnímu městu. Ilytští námořníci, kteří útok přežili, byli připoutání k vlastním veslům, pak nahradili mrtvé otroky, dostali nová vesla ze zásob na Hořké kocábce a byli drženi striktně dál od posádky kocábky.

Dál od Gavina.

Hořká kocábka spustila kotvu úctyhodně daleko od nejbližšího města, ať už to bylo kterékoli. Otroci mysleli, že je to Corrath Springs, ačkoli více než polovina otroků byli Angarci a tudíž na Azurovém moři cizinci, takže Gavinovi došlo, že všichni jen tipujou a pojmenovali to místo jen kvůli iluzi, že to mají pod kontrolou. Druhé galéře, Mořskému ďasu – což bylo velkolepé jméno, ale Ilyťanům je ostatně skromnost cizí – velel Dělostřelcův první pobočník a třetí pobočník, který nenáviděl toho prvního, a taky Leonus, který nenáviděl všechny.

Gavin usoudil, že je to moudrý krok. Muži, kteří se nenávidějí, se proti vám těžko spolčí. Jestli se pověření muži vrátí s hodně odlišnými verzemi toho, kolik za tu galéru a její náklad dostali zaplaceno, stačí se zeptat Leonuse. Nebylo to sice úplně dokonalé, ale dost dobré, zvláště když příště pošle zase jiné muže.

Posádka, která zůstala, byla nešťastná, že nemůže využít šance oddychnout si na břehu, ale Dělostřelec je hbitě umlčel několika ranami.

Pobočníci a Leonus se vrátili příštího rána, Mořského ďasa i otroky prodali a nepochybně se taky na noc šli pobavit do bordelu, ale tohle byla cena, kterou byl jakýkoli kapitán ochoten zaplatit. Zvedli kotvu a okamžitě odpluli. Jediné zásoby, které muži přinesli zpátky, byly sudy s námořnickými plackami a sudy brandy. Otroci na galéře dostali taky svůj příděl, přičemž ti v prvních řadách ještě přídavek. Leonus je však všechny trochu ošidil a pro sebe si dal stranou tolik, že se mu udělalo pořádně zle.

A taky to bylo dost hloupé. Kdyby jich obral jen několik, nebo jen ty vzadu, mohl si ukrást stejné množství pití. Takhle si proti sobě štval všechny naráz.

Po několika hodinách cesty Gavina spoutali řetězy, odvedli od vesla nahoru a tam ho vzali na záď, kde čekal Dělostřelec.

Gavin si znovu musel kleknout a jeho řetězy byly připoutány ke kruhu na palubě. Nevzdoroval, nešklebil se.

„Jsi problém,“ řekl Dělostřelec. Pustil Leonuse a druhého námořníka, který Gavina přivedl. Svůj pozoruhodný mušketomeč měl položený na ramenou a paže měl položené přes něj, jako by to bylo jho.

„Omlouvám se,“ řekl Gavin. Pokradmu si znovu prohlížel meč: bílý a černý, sedm blyštivých drahokamů. Kdyby mohl vidět barvy, byla by to pravděpodobně ještě úchvatnější podívaná.

„Jak dlouho potrvá, než si za tebe najdou náhradu?“ zeptal se Dělostřelec.

„Muži jako ty a já jsou nenahraditelní, Dělostřelče. Dá se pouze najít jejich nástupce.“

Rychlý záchvěv úsměvu. Potom ale řekl: „Odpověz na otázku, Šestko.“

„Arcimágové a kandidáti na arcimága jsou tradičně jmenováni jen na Den slunce. Pokud tito zemřou před Dnem slunce, většina povinností se postoupí dál a vyrovnávání se provádí manuálními prostředky – neboli se řekne barvomágům na světě, aby nezhmotňovali tolik nějaké konkrétní barvy, ale zato více jiné.“

„Dobré zprávy nakonec,“ řekl Dělostřelec. Potom si odplivl přes palubu. „ ,Tradičně‘?“

„Během válek se čtyřikrát stalo, že byli arcimágové jmenováni dřív a závěrečný ceremoniál se odložil do Dne slunce.“

„Takže už tě možná nahradili?“ zeptal se Dělostřelec. „Tak si říkám, že je štěstí, že jsi dobrý aspoň u vesla.“

Ach, Dělostřelec si dělá starosti, jestli Gavinova cena neklesne, když za něj nestihne získat výkupné před jmenováním nového arcimága. U Orholamova pytlíku, jedná s Gavinem jako se zbožím. Ta myšlenka hlasitě zařinčela, až vibrace setřásly písek z dosud hladkého povrchu a odhalily pod ním zrezivělé hřebíky. Jedna věc byla nechat se nutit k veslování. Dokonce ani bití – jakkoli bylo nelítostné a k vzteku – nebylo o nic horší než to, s čím už se setkal. Bolavé svaly? Když vyráběl klouzák, měl namožené svaly pět set dní. Muži i ženy se ho snažili zabít a kamkoli přišel, tam se ho báli. Ale být otrokem?

Ne, do těch nevlídných končin zavítat nechtěl. Tohle nebyl jeho nový domov. Že je dobrý u vesla? Uteče nebo ho někdo zachrání, o tom nemůže být sporu. Nebyl veslař; jen prostě nějaký čas vesluje.

Gavin měl taky otroky. Když v jejich obličeji uviděl nepříjemný výraz – strach, zoufalství nebo nechuť – posoudil, zdali z toho nebude pokus o atentát – a když nebyl, pustil to z hlavy. Otroky pustil z hlavy. Protože byli pod jeho úroveň.

Jediný otrok, se kterým jednal jako s člověkem, byla Marissia. Alespoň k ní se choval hezky. Víc než hezky. Své nejbližší otrokyni byl výborným majitelem. To už přece něco znamená.

„Víš jistě, že tě tvůj otec nechce zpátky?“ zeptal se Dělostřelec.

„Přece jsi viděl, kde byl ten meč, nebo ne?“ zeptal se Gavin. Myslel tím okamžik, kdy ho Dělostřelec vytáhl z vody. Sám si to nepamatoval, ale prý byl na tu zpropadenou věc nabodnutý. „Vrazil ho tam právě můj otec.“

Už to tak bylo. Gavin se nechal bodnout do prsou, když viděl, že buď on, nebo Kip. Podivný záchvěv šíleného hrdinství. A Kip potom utonul. Byl to jen důkaz, k čemu je celé hrdinství dobré.

„Co chceš?“ zeptal se Gavin.

Dělostřelec rozpřáhl ruce a vychutnával si slunce. Kabátec se mu rozevřel a odhalil holou, vyzáblou hruď. Lehce držel svůj mušketový meč v barvě slonoviny a ebenu. „Dělostřelec chce legendu,“ řekl.

„Dvě už máš. Jako pokořitel mořského démona jsi legendou už od šesti a deseti let. A pak jsi zajal mě, z toho může být taky legenda, chceš-li.“

„Když to říkáš,“ pravil Dělostřelec se širokým úsměvem.

„Myslel jsem, že falešná skromnost není nic pro Dělostřelce,“ reagoval Gavin.

Dělostřelec se zarazil. „To skutečně ne.“ Zamyslel se. Nakonec ukázal na svou loď, posádku a taky na svůj zázračný meč. „To nestačí. Rozumíš? To všechno, rozumíš, nebo ne? Když jsem udělal tamto, byl jsem ještě kluk. To snad nemůže být kopcem mého života, nebo ano?“

Gavin se nad nevhodně zvoleným slovem ani nepousmál. Zrovna teď nebylo radno Dělostřelce dráždit byť jen náznakem posměšku.

„Z poloviny to bylo dílo štěstěny,“ řekl Dělostřelec. Zakroutil hlavou. „Člověka přece dělá víc než jeden čin, ne?“ Ale nečekal na Gavinovu odpověď. S pochmurným úsměvem se zadíval na obzor. „Tam, vidíš?“

Gavin neviděl.

Dělostřelec zamručel, podíval se na Gavinovy řetězy, ale nakonec usoudil, že ho v nich nechá. „Sleduje nás galéra. Patří nějakému Mongaltovi Shalesovi. Přísahal mi pomstu. Před dvěma roky jsem byl kanonýrem pro slovutného kapitána Gilese Tannera. Znáš ho?“

Gavin musel zakroutit hlavou.

Dělostřelec zavrčel, jako by to byla prohra, ale zasvěcovat Gavina by pro něj bylo zbytečné zdržení. „Pirát, samozřejmě. Našli jsme galéru a začali ji pronásledovat a já vystřelil z dlouhýho děla. Nesrazil jsem jen kormidelníka – ustřelil jsem kormidlo. Na tři sta stop. Přiznávám, že mi trochu pomohlo štěstí. Když se ta loď nemohla otočit, bylo předem dobojováno. Ani nikdo jiný nezemřel.“

„Ten kormidelník, kterého jsi sestřelil, byl Shalesův příbuzný?“ domýšlel se Gavin.

„Sestra. Od té doby mě pronásleduje. Našel mě v noclehárně ve Wiwurghu. Začal se rvát. Vyrazil jsem mu polovinu zubů. Našel mě v bordelu ve Smussatu. Vyzval mě k duelu. Navrhl jsem pistole. On řekl meče. Když jsem odcházel, měl tucet řezných ran a zlomenou ruku. Našel mě v taverně v Odesse. Znovu mě vyzval na souboj. Špekuloval jsem, že bysme měli střílet pistolemi na čtyřicet stop. Nestrefil se. Já ho střelil do rozkroku. Trefil jsem ho, ale nikdy jsem se nedověděl, jestli jsem ho zbavil mužství nebo ne. Přežil, takže zlé to být nemohlo, ale viděl jsem krev. Myslel jsem, že po tomhle už dá konečně pokoj.“

Tys myslel, že když chlapa vykastruješ, uhasíš jeho touhu po pomstě?

„Teď mi je v patách. Udržuju si vzdálenost, abych ho poškádlil. Aby si myslel, že mě chytí, když získá správný vítr do plachet, nebo když udělám chybu. Nevím, na co navnazuje svou posádku. Představuju si, že se mu jednoho dne vzbouří.“

„Takže necháváš smrtelný problém, aby se zanítil, protože… proč vlastně? Protože se nudíš?“ To, že Dělostřelec nezabil svého pronásledovatele, buď znamenalo, že Dělostřelec je lepší člověk, než Gavin myslel, nebo naopak mnohem, mnohem horší.

„Dělostřelci se to slovo líbí. Co to znamená?“

Které… Aha, zanítit. „Že se to zhorší. Jako když dostaneš do rány sněť, nebo z ní začne téct hnis.“

„Já věděl, že je to něco dobrého. Jsi chytrý muž, arcimágu. Takže zaníťovat.“

„Zanítit,“ řekl Gavin dřív, než se stihl zastavit.

Přes Dělostřelcův obličej přeběhla vražda, ale trvalo to jen půl vteřinky… a zase zmizela. „Zanítit,“ řekl pozorně. „Co udělá tvůj otec, když mu pošlu tvoje oči?“

Gavin potlačil rychlé bodnutí odporu a strachu. „Záleží na okolnostech.“

„Vysvětli, prosím.“

„Nepochybně by na veřejnosti předváděl, jak truchlí. Mělo by mě mrzet, že tuhle šaškárnu propásnu. Stejně by po tobě šel, ale pověz mi, jsou mé oči ještě prismatické?“

Z ničeho nic tu byla Dělostřelcova pěst a udeřila Gavina ze strany do obličeje. Gavin se v řetězech a na kolenou nemohl bránit, a tak dopadl tvrdě na palubu. Slyšel mechanický zvuk a vzhlédl, ústa se mu plnila krví a už viděl, že Dělostřelec má mečovou mušketu napůl nabitou, kohoutek natažený a míří na Gavinovu hlavu.

„Děláš si ze mě srandu?“ zeptal se Dělostřelec.

Cože? „Moje oči,“ řekl Gavin. „Vypadají jako prisma? Odrážejí ještě světlo?“

„Ne, jsou jen obyčejné modré,“ řekl Dělostřelec a díval se na něj přes hlaveň. „Aha, prismické. Jasně. Pardón.“ Zvedl zbraň. „Prismické?“

„Tak, správně,“ řekl Gavin.

„Prismické?“

„Prismatické,“ připustil Gavin.

„Prismatické. Tak je to správně. Tvoje oči bývaly celé prismatické. Kdyby je Dělostřelec vydloubl a poslal taťkovi, stejně by si myslel, že jeho chlapečka nemám. Vypadá to, že ti koukadla zůstanou. Ale jistě že bych mohl vydloubnout aspoň jedno. Jen tak.“

Karris, mohla bys prosím přijít a zachránit mi krk? Dokud ještě nějaký mám, prosím? „Víš, Dělostřelče, mám tě hodně rád. Ale děsíš mě.“

Dělostřelec se usmál od ucha k uchu a nebezpečí pominulo. Podíval se znovu na moře.

Gavin chtěl promluvit, ale potom si to rozmyslel. Dělostřelec vypadal zadumaně. Nechá ho přemýšlet.

„Skvělou mušketu a nemožný úkol,“ řekl po dlouhé chvíli.

„M-hm?“

„To chci. To je všechno.“ Podíval se na mušketový meč, který odtáhl od Gavinova boku, a z nějakého důvodu ho nezabil. „Chtěl jsem vyrobit dokonalou mušketu. Tahle mi to překazila. Takhle dobrou nikdy sám neudělám. Chtěl jsem pokořit Brány věčných temnot. Tahle loď mi to vyfoukla. Všechno už je uděláno.“ Dupl do paluby. „Dělostřelec se narodil moc pozdě. Poslední nemožný úkol na tomhle světě dokázal v mládí.“

Ponořil se do sebe a jasné slunce už neproniklo jeho chmury.

„Nemyslím si, že je to tak,“ namítl Gavin. „Jsou přece tucty výzev, které stojí za…“

Najednou přiletěla pažba muškety, udeřila Gavina do žaludku a vyrazila mu dech.

„Nemysli si, že ze mě budeš dělat nekňubu, Guile. Nejsem dítě, které by sis omotal kolem kulí. Odveďte ho dolů!“ zařval. „Hned! Než Dělostřelec ustřelí našemu pokladu palici!“

19. kapitola

Teiiny nohy dusaly po dlažebních kostkách a v hlavě měla pusto. Byla jako zvíře. Dostala se do úzké křižovatky v uličce a došlo jí, že má pořád v ruce zkrvavený nůž. Prudce zastavila, otočila se a hodila nůž do uličky, potom se obrátila a rozběhla se opačným směrem. Řinčení oceli na kamenech bylo jako další poplašný zvonec. Otřela si obličej rukávem. Byl celý od krve.

Ona celá byla od krve. Dobrý Orholame, zachraň ji. Teia sprintovala blokem, na rohu zpomalila do chůze, vešla na hlavní třídu a postupovala k prvnímu obchodu. Byl to krámek s česanou vlnou a tkaným zbožím, široké okenice byly otevřené, něco ze zboží vystavené na ulici. Když Teia uviděla u pultu uvnitř krámu bezzubou stařenu, přikrčila se mezi policí guter z kozí vlny a venkovní zdí. Jestli žena vyjde ven, Teia zůstane schovaná za otevřenými dveřmi.

Stihlo ji jen napadnout, zdali se nerozhodla hrozně špatně, a pak začal pískot. Teia slyšela, jak necelých deset stop od ní běží muži. Píšťalky hlídačů vřískaly vysoko a zuřivě. Běželi však směrem k místu vraždy, ne opačně. Zatím se tedy snažili odhalit, co se stalo, ne kdo to udělal.

Teiu mučilo, že nic nevidí, ale pořád se krčila při zemi a za pár vteřin dveře zavrzaly, otevřely se a kolem Teii vyšla z obchodu nejen stařena, ale také další žena.

„Po čem myslíš, že jdou tentokrát?“ zeptala se ta mladší.

Teia vlezla do obchodu otevřeným oknem a lehkými, rychlými kroky vyběhla po prudkých schodech. Ve velké horní místnosti byla surová vlna, naskládaná až po krovy, ale dveře na střechu byly zamčené na petlici.

„Jofez?“ zvolal mužský hlas. Ten člověk zjevně slyšel kroky. „Ty jsi nahoře?“

Ach, do nejtmavších pekel!

Slyšela dusání na schodech a zalezla za jeden stoh vlny. Muž s sebou neměl svítilnu, jenže Teia taky ne a její oči nepřivykly tmě. Už dříve se jí stalo, že ztuhla strachy a nemohla úmyslně roztáhnout zornice. Co když to takhle bude vždycky? Co když je jí souzeno selhat pokaždé, když na něčem opravdu záleží? Co když…

Teia zavřela oči, vydechla a znovu je otevřela. Cítila pnutí, oči se roztahovaly, šíře, ještě víc, až se uzpůsobily nočnímu vidění a infračervenému světlu.

Nahoře u schodů stál chumel tepla – tělo muže. Tenhle měkký obrys byl to jediné, co vám infračervená mohla poskytnout. Nejvíce tepla bylo ve tváři, dále svítila místa, kde byla kůže obnažená, tlumenější zůstávaly části těla pod oblečením kromě rozkroku a podpaží.

Snažila se před tím mužem ještě víc schovat, ale jak upírala zrak na něj a nekoukala kolem, zavadila nohou o dřevěnou bednu pod hromadou surové vlny. Ozvala se dutá rána.

„Jofez?“ opakoval muž a přiblížil se.

Infračervená tady nestačila. Teia s netušenou rychlostí uvolnila oči ještě víc a zhmotnila si parylovou svítilnu, jenže parylové světlo nepronikne hutnou vlnou zcela. Bylo to k ničemu.

No tak! Zoufalství jí propůjčilo vůli, parylové světlo se vyostřilo a projelo skrz okraje přaden vlny. Osvítilo je jen matně, ale jí to stačilo, aby mohla rozeznat postavu, kráčející vpřed pouhých několik stop od ní. Opatrně se proplétala mezi stohy, na podlaze již snadno rozlišila každý detail a neudělala žádný hluk.

„Nelino, jestli je to zase ta tvoje zatracená kočka, tak ji zabiju. Leká mě k smrti a ani krysu nechytne.“ Dál mudroval a šel dolů po schodech. „Co se to tady sakra děje?“ zeptal se, když konečně uslyšel pískot.

Pak zmizel.

Adrasteia dýchala. Paryl už jí téměř došel, takže nechala zbytek světla odumřít.

Neměla moc času. Tohle byla slepá ulička, a tak sebou musela hodit. Proplétala se mezi stohy, dokud po čichu a hmatu nenašla vypranou a vybělenou vlnu, trochu jí nabrala a otřela si ruce. Neměla zrcadlo a netušila, kde přesně je od krve, ale bude muset co nejrychleji udělat, co je v jejích silách. Použité chomáče zastrčila co nejhlouběji do hromady ostatní vlny – možná z toho budou vinit kočku a budou si myslet, že tady zabila krysu. Promiňte, lidi.

Potom si svlékla chlapecké oblečení, které ukradla, a čistými zády tuniky si otřela tvář, dekolt a paže a doufala, že se zbavila veškeré krve. Potmě si oblékla šaty a zápasila s tkanicemi.

Pospěš si, Teio. Musíš jít.

Uvažovala, že nechá zkrvavené oblečení tady, ale každou chvíli sem nahoru mohl přijít někdo s lucernou a jestli si to poskládají dohromady, začnou se hlídači okamžitě ptát, jestli z obchodu neodešel někdo nápadný. Někdo v sousedství řekne, že tu viděl žákyni a okruh hledání se rychle zúží.

Takže ona – propána! – jim bude muset pronést krvavé oblečení přímo pod nosem. Složila šaty co nejtěsněji, sundala klobouk z hlavy, nacpala do něj oblečení, šla dolů a snažila se nepodlehnout zmatku ve svých prsou.

V obchodě nikdo nebyl, ale docela dost jiných obchodníků a kolemjdoucích pospíchalo do uličky podívat se, co se stalo. Teia na sobě hledala krev. Vypadalo to, že šaty jsou čisté – měla strach, že krev, nasáklá do spodničky, se dostane až na ně, ale pokud se nepletla, tak měla štěstí. Ohlédla se, zdali neuvidí nějaké zrcadlo. V obchodě žádné nebylo.

Se srdcem až v krku vylezla zpátky okenním rámem a přitom si všimla své ruky – za nehty i pod kůžičkou měla krev. Na obou rukou.

K čertu s tím.

Vyšla na ulici a proklouzla za stařenou. Mladší muž a žena už vešli do uličky a nechali jí obchod na starosti.

Teia se podívala přes rameno a málem narazila do dalšího majitele obchodu, který okouněl na ulici a vypadal, že se nemůže rozhodnout, zda si hledět krámu, nebo se jít na vlastní oči podívat, co se děje. „Prý je to vražda,“ řekl Teii.

„Orholame, to je ale hrůza,“ řekla. Myslela to vážně. Z hlubin se přihnala vlna emocí. Ztěžka polkla a zatnula pěsti a čelist.

Teď ne, Teio. Teď – ne.

„Takové věci se tu nestávají,“ řekl. „Zdejší lidé jsou dobří.“

Souhlasně zamručela a šla dál. Obchodník si ani nevšiml, že odešla.

Bylo strašné jít mezi davem zvědavců a vědět, že jakékoli ohlédnutí z ní udělá provinilou. Slyšela, jak někdo utíká. „Na stranu! Z cesty! Hlídka jde!“

Šla dál. Dvacet stop za ní ostrý hvizd.

Neutíkej. Tvař se, že jsi bezbranná malá dívka. Nebude se s tebou prát; chytne tě za paži. Potom zaútočíš. Když se dáš na útěk, vyjede po tobě. Při jeho váze jsi předem mrtvá.

Znovu se ozvalo hvízdnutí, teď skoro u jejího ucha. Když tě chytí za paži, zkroutíš ji, dáš mu loktem do hlavy a omráčíš ho. Potom utečeš. Do podzemního kanálu jsou to dva bloky. Tam už něco vymyslíš.

Podle dusotu poznala, že to není jeden strážník, ale dva. Dva? To nezvládne.

Ztuhla.

Dva hlídači utíkali přímo k ní.

„Hlídka! Z cesty!“ zařval jeden. Běželi dál, až je pohltil večerní dav.

O blok dál už se všechno vrátilo k normálu, lidé v davu neměli ponětí, že jen malý kousek od nich někdo zemřel. Teia se dostala k fontánce na tržnici, kde už někteří prodejci zavírali. Posadila se na kraj a máchala prsty ve vodě jakoby z dlouhé chvíle. Pak si sedla rovně, rozhlédla se, zdali ji někdo nesleduje, a otřela si nehty do složené tuniky.

„Co to děláš?“ zeptal se malý chlapeček. Byl tak roztomilý, až to člověka rozčilovalo. Nepochybně kupecký synek.

„Jsem barvomagička,“ řekla. „Zmiz, nebo tě podpálím.“

Klučina vytřeštil oči. Dělala, jako že se po něm vrhá, a on utekl. Rychle si utřela druhou ruku a vstala. Musela jít dál, zbavit se zakrváceného oblečení.

O pár bloků dál narazila na velkou kaluž bláta. Předstírala, že zakopla, a upustila složené oblečení do bahna a ještě na ně šlápla. Bláto přes skvrny od krve. Vytáhla zabahněné oblečení, z kterého kapala voda, a znechuceně je nacpala zpátky do klobouku.

Vypadalo to, že si toho nikdo ani nevšiml.

O další blok dál odhodila šaty i klobouk na hromadu odpadků. Obešla obloukem dalších pár bloků, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje, zastavila se u další fontány a omyla si tvář a ruce. Konečně byla spokojená a mohla vyrazit zpátky do Chromerie.

Nikdo ji nezastavil. Nikdo to nevěděl. Vyšlo jí to. Dokonce měla stále ty dopisy. Její mysl však nebyla připravena začít se prát s tím, co se právě stalo.

Návrat do Chromerie byl jako krok do jiného světa. Do světa bez vraždy, bez stínů, které ožívaly. Bezpečného. Přešla Liliový stonek a zamířila ke vchodu do arcimágovy věže, kde byl její pokoj.

Už byla skoro u dveří, když uviděla muže, který se hodně podobal Kipovi, opíral se o stěnu a listoval si v hracích kartách, jako by se je učil nazpaměť. Jako by na tom nebylo nic divného.

Nevzhlédl.

„Kipe?“ řekla. „Kipe!“ Rozběhla se k němu a objala ho. „Ty žiješ!“

Neopětoval její objetí a Teiu na jeden hrozivý okamžik napadlo, že to nakonec opravdu není Kip. Pustila ho a couvla. Vypadal jinak: asi shodil další tři sedminky a jak tuk ustupoval, čím dál víc vynikala jeho široká ramena. Spodní čelist měl teď výraznější, tvář tvrdší bez toho mazánkovského tuku, který ji zjemňoval. Ale byl to Kip. Ještě něco bylo na něm jiného. Předtím ve městě myslela, že ho zahlédla, a taky že ano. Najednou se jí hrdlo sevřelo strachem.

„Právě jsem přijel. Byl jsem tak rád, že jsem tě zahlédl,“ řekl. V jeho tónu nebyla žádná radost. „Takhle jsem si to ale nepředstavoval.“

Ztěžkl jí žaludek. Špatně se jí dýchalo. Po obličeji se jí přehnal pocit viny. Kip si toho všiml.

„Kipe.“ Řekla to slovo skoro šeptem. Docházel jí dech. „Kipe, jsem otrokyně. Nechápeš, co to znamená.“

„Nejsi otrokyně.“

„Jak dlouho jsi mě sledoval?“ zeptala se. Nemohl ji přece sledovat moc dlouho, aniž by si toho všimla, nebo ano?

Kipův výraz se změnil z nakopnutého štěněte v tvrdého muže, který skrývá své rány. „Měla by sis převléknout tu krvavou spodničku, než si toho všimne někdo další.“

Zpanikařila, rychle vykročila, ale snadno ji dohnal dlouhými kroky. Od kdy je tak vysoký? Samozřejmě, že ji nemohl sledovat celou cestu z města. Co asi viděl? Možná ji sledoval tak dlouho, že viděl už to, jak ukradla ty šaty. Bylo to zlé, ale ne usvědčující, a taky viděl tu krev, což bylo ještě horší, ale taky nic usvědčujícího.

Jestli však na druhou stranu všechno viděl – z nějakého výhodného úhlu – bude přece vědět, že ona není vrah. Jestli však neviděl úplně všechno, mohl si myslet, že vrah je.

A za jakou cenu mu to řekneš? Jsi otrokyně, Teio, ne hlupačka. Co to znamená? Mysli!

Nastoupila do výtahu, kde s nimi byl nějaký další žák, takže Teia nemusela vymýšlet další lži.

Otázka nezněla, co dělám já, otázka je, co dělají oni? Nebyla tu jedna hrozba, nýbrž dvě.

Když s Kipem vystoupili z výtahu, zatajil se jí dech. Je to tak snadné. Všechno, co ukradla madam Veranghetiové – vlastně madam Aglaie Crassové, ačkoli to tenkrát nevěděla – bylo kovové, takže to mohla vidět. Jenže všechno bylo také snadno identifikovatelné. Myslela, že je to proto, aby věděla, co má ukrást. Nebylo tomu tak.

Nechali si všechno, co ukradla, aby ji později mohli vydírat – to všechno byl důkaz, že Teia je zlodějka.

Kip ji bolestivě chňapl za paži a táhl ji s sebou. Najednou si uvědomila, jak se změnil. Místa, kde byl předtím tuk, teď pomalu vyplňovaly svaly, ale dělo se to tak pomalu, že si toho nikdo nevšiml až doteď, kdy musel několik týdnů hladovět, aby tolik zhubl.

„Sakra, Teio, řekni mi pravdu!“

Pomyslela si, že není fér, jak to chlapci dělají. Jak jsou jednu vteřinu velké děti a v další sekundě vám můžou urvat paži.

Vzhlédla do tváře svému příteli – ne, stále ještě svému pánovi, protože navzdory všemu to byl pořád její majitel, dokud si nevyřídí svoje listiny – a cítila, jak se v ní něco zlomilo, ale bylo to sladce příjemné, jako med odkapávající z rozlomené plástve. On to věděl. Musí mu tedy říci všechno a doufat v to nejlepší. I když se zhrozí a uteče, ona už to břímě neponese sama. Tahle vyhlídka sama o sobě znamenala světlo a naději.

Zdálo se, že si Kip uvědomil, jak moc jí mačká paži, a pustil ji. „Ty ses připletla k nějaké rvačce nebo co?“ zeptal se.

Teie se opět rozbušilo srdce. Tak to tedy nevěděl. Zaplavila ji úleva.

Zamračil se a ona viděla, že poznal, že to zpackal.

„Musím se převléknout a potom si o tom musíme popovídat někde, kde nás nikdo neuslyší,“ řekla. Už se zase ovládala a snažila se získat čas a trochu prostoru na přemýšlení.

Jistě, že nebyla jediná, koho by zajímalo, že Kip je zpátky. Zvědové už určitě hlásí všem, co mají nějakou moc, že se vrátil. Určitě alespoň Bílá a Červený a velitel Černé stráže přispěchají, jakmile se dovědí, že je Kip tu. Jak dlouho to sem zvědům potrvá?

Jenže na druhou stranu by bylo pro Teiu lepší, kdyby to stihla do umývárny dřív, než se setká s kterýmkoli služebníkem nejvlivnějších a nejzvědavějších lidí v Sedmi satrapiích.

„Pro nás oba bude lepší, když se budu moci nejdřív umýt, Kipe,“ řekla a spěchala.

Zrovna když došli k dívčí noclehárně, zahlédla Gavinovu komorní otrokyni Marissiu, jak přichází od Kipova pokoje. Teia sklonila hlavu. „Bude to pět minut,“ řekla a zapadla dovnitř. „Možná deset.“

V noclehárně žádné dívky momentálně nebyly. Díky Orholamovi za malá požehnání. Většina z nich byla někde pryč, studovala nebo obědvala – což připomnělo Teie, že od snídaně nejedla. Zavřela za sebou dveře a pak čekala a poslouchala.

„Kipe,“ řekla Marissia tlumeným hlasem. „Velice ráda tě vidím naživu. Musíš nahoru a to hned…“

„Je mi líto, mám něco na práci…“

„… na narychlo svolané zasedání Spektrálu. To není prosba, Kipe. Můžeš jít se mnou a můžeme to dát do pořádku, nebo tě seberou hlídači Černého a pravděpodobně tě zbijou a Červený dostane, co chce. Co děláš? Proč ztrácíš čas s otrokyní? Měl by ses okamžitě nahlásit Bílé. Modli se k Orholamovi, aby nás tvoje bláhovost nestála život.“

„Dorazil jsem ani ne před deseti…“

„Hned, Kipe.“

Po jeden hloupý okamžik chtěla Teia jít a vlepit Marissie facku. Jak se opovažuje mluvit takhle s jejím kamarádem? Prý s otrokyní? S otrokyní? Sama jsi otrokyně, ty pitomá…

Teia se naklonila blíž, aby slyšela Kipovu odpověď. Dveře se pootevřely a praštily ji do tváře, skoro omráčily, i když to nebyla prudká rána.

„Nemysli si, že jsi nenápadná, děvče,“ řekla Marissia tiše skrz škvírku ve dveřích. „Proč sis nevyřídila svoje propouštěcí listiny? Jakou hru tady hraješ? A pro koho?“

Dveře se zavřely a ozvaly se vzdalující kroky a Teia zůstala sama a jako by měla k noze přivázanou kovadlinu.

Jedno po druhém, řekla své panice. Pořád máš na sobě krev, ty hloupá. Nejdřív vyřiď tohle. Šla k posteli, otevřela svou bedýnku a hledala čistou spodničku. Šla do umývárny, nalila do umyvadla vodu a podívala se na sebe do jednoho ze zrcadel.

Rychle se ujistila, že nikdo nejde, a svlékla si šaty. Vpředu na spodničce viděla cákance od krve, tmavší tam, kde uschly, ale pořád vlhké u krku, kde její teplo a pot udržovaly krev tekutou. Najednou dostala nutkání servat ji ze sebe, brečet a zvracet. Ten muž, pohled v jeho očích, vědomí, že umírá a že s tím nejde nic dělat…

Zhluboka se nadechla a opřela se o umyvadlo.

Dávala pozor, aby si neušpinila obličej, a svlékla si spodničku. Nepodlehla prvnímu instinktu: namočit ji do vody a snažit se ji vyprat. Byla to krev. Skvrny nepustí a voda bude po nich celá krvavá. Místo toho se Teia podívala na sebe, jestli nějaká krev neulpěla na jejím těle. Namočila lem do vody a čistila se na krku a mezi ňadry.

Orholame, smiluj se, ona má krev i v uchu. Nemohla ji dostat ven.

Žaludek se začal bránit, ale udržela se a nepozvracela se. Pomalu, úzkostlivě namočila další čistý kousek látky do vody a čistila si ucho, místo za uchem i na tváři. Znovu si prohlédla ruce. Začala dloubat krev zpod dvou nehtů. Opatrně složila zničenou spodničku, aby nebyly vidět žádné zkrvavené části, utřela se ručníkem a oblékla si čistou.

Pokusila se usmát do zrcadla. Chabý pokus.

Bylo to však nejlepší, na co se zmohla.

Teď se zbavit spodničky – posledního přímého důkazu o vraždě, kterou by si s ní mohli spojovat. Spodničky měly na zádech čísla, aby je otroci v prádelně mohli vrátit správným dívkám. Teia ji roztrhla a odpárala číslo, což bylo těžší, než čekala. Malý čtvereček látky, široký ani ne jako její palec, a tenký. Strčila ho do pusy a spolkla.

Nacpala spodničku do pytle na menstruační hadry a zamířila ke Kipovu pokoji. Opatrně otevřela dveře, oči rozšířené pro paryl, a byla si jistá, že uvnitř zase najde toho zatraceného chlapa. Nikdo tam nebyl, žádné pasti, ale na Kipově prádelníku byl složený čtverec papíru. Teia se k němu pomalu přiblížila s jistotou, že když odcházela, ještě tu nebyl.

Stálo na něm: „T., jak bylo slíbeno. – M.S.“

Byl tady, když se tu byla podívat Marissia? Teie se znovu přiškrtilo hrdlo. Orholame, co by udělala, kdyby sem vešla s Kipem a našli to oba? Tíha těch tajemství ji dusila.

Otevřít dopis od Vraždy Ostrého bylo jako hrát si se zmijemi. Teia jej opatrně zvedla a viděla, že uvnitř je jen papír. Rozbalila ho a při tom se zakláněla.

Byly to její listiny, vlastnické dokumenty na její tělo. Podepsané, vše v pořádku. Připravené k odevzdání do kanceláře.

Teia šla dolů, několik minut čekala ve frontě a podala papíry úředníkovi. Všechno důkladně zkontroloval, pak promluvil ke staršímu úředníkovi, který mu dal klíč. Muž vytáhl několik tlustých tyčinek na mince. Přepočítal je pro Teiu, dal jí podepsat dokument o tom, že hodlá vstoupit k Černé stráži, potom jí předal tyčinku s penězi.

„Gratuluji,“ řekl. „Tímto jste zproštěna veškerých závazků ke komukoli kromě Černé stráže a Chromerie.“ Usmál se na ni a poplácal ji po ruce. „No tak, trochu veselí? Jste svobodná.“

Teia dosáhla toho, po čem toužila víc než po čemkoli jiném, o co tolik let usilovala. Byla teď tak bohatá, že se jí o tom ani nesnilo, ale ještě nikdy v životě se necítila méně svobodná.

20. kapitola

Karris vzala špiona, který ji pronásledoval, na veselou procházku nejhoršími čtvrtěmi Velkého Jaspisu. Šla těmi chudinskými částmi tisíckrát a dosud se nikdy necítila nervózní, ale dnešek byl jiný. Bez ochrany úboru Černé stráže se cítila podivně zranitelná. Nelíbilo se jí to, Přímo to nenáviděla. Kývala na obchodníky, které znala tucty let, a oni skoro nereagovali. V thóbě ji nepoznávali.

A co hůř, nepoznávali ji ani jejich synové se zachmuřenými čely. Kdyby na to přišlo, přeprala by jich pět naráz. Jenže sukně thóby by se snadno roztrhla a v téhle uličce ji před necelými dvěma měsíci zmlátili a ta vzpomínka byla ještě tak živá, že se neodvažovala nějak předvádět. Bodl ji tentýž pocit bezmoci, před nímž celý život utíkala.

Někdo na ni písknul. Zatnula pěsti. Sakra, všechny její instinkty se tady mýlily. Jako by se svět změnil a nikdo se jí to neobtěžoval říct – a to všechno jen proto, že měla na sobě thóbu. Kdyby teď šla a vrazila tomu, kdo pískl, pěst do obličeje, vyvolalo by to mnohem větší poprask, než kdyby na sobě měla úbor Černé stráže. Čtvrti, které by měly být nebezpečné pro její kořist, byly nyní naopak nebezpečné pro ni.

Když si nasadila zelené brýle, aby jim dala najevo, že je barvomagička, připadala si jako ubožačka. Děkovala Orholamovi, že měla alespoň tohle. Stačilo nevraživě povytáhnout obočí nad těmi brýlemi, a sbíhající se muži zbledli a vytratili se.

Přimělo ji to k zamyšlení. Jiné ženy se s takovými věcmi potýkaly každý den, bez krveprolití, bez incidentu – a bez barvomagických brýlí. Karris doopravdy netušila, jak to dělají. Napadlo ji, jestli to svým způsobem nepodlamuje její sílu. Jiná žena by tu situaci vyřešila dřív, než by se z ní vůbec stala situace. Karris uměla jen zastrašovat, tím či oním způsobem dát najevo nadřazenost. Zhmotňovala tak dlouho, že si nebyla jistá, jak by se vyrovnala se životem, kdyby tuhle možnost neměla. Potupná myšlenka.

Ale ona teď neměla k ruce zhmotňování. Doopravdy ne. Mohla si nasadit brýle, ale jestli zhmotní světlo, Bílá to pozná. A i kdyby ne, dokázala by jí Karris lhát, kdyby se jí zeptala?

Ne. Bílé ne.

Pořád měla někoho za patami.

Sundala si brýle a šla rovně, dokud nenašla uličku, kterou potřebovala – dlouhou, bez jiných vstupů, bez dalších rovnoběžně vedoucích uliček. Jestli ji tedy opravdu někdo sleduje, bude ji muset sledovat touto uličkou. Vešla do tkalcovského obchodu na růžku. „Šátky?“ zeptala se. „Hedvábné, byly by? Jsem pozvaná na svatbu.“ Mdle se usmála a ochotná žena zmizela dozadu do vchodu, jak Karris správně tušila, a nechala ji o samotě. Karris položila na pult denár jako odškodnění za podvod a zvolení si místa léčky a schovala se mezi látky, volně visící z rolí od stropu.

Její pronásledovatel bezstarostně prošel kolem dveří.

Karris byla v mžiku u něj, vykopla stranou – levá noha za pravou, síla soustředěná v bocích, pravá noha hbitě zasáhla mužovo rameno silou koňského kopyta. Bylo jedno, jak byla drobná, protože uměla dokonale soustředit veškerou svou sílu. Muže to zvedlo na špičky a odhodilo do strany. O tři stopy dál narazil do zdi, až to křuplo. Než se stihl úplně zhroutit k zemi, Karris na něj skočila, prsty mu sevřela průdušnici, přišpendlila ho ke zdi a napřahovala se k němu pěstí.

Muž zůstal v neohrabaném podřepu. Zaúpěl. Původně měl na sobě klobouk, ale ten teď ležel u jeho nohou. Bylo mu možná čtyřicet, byl umaštěný, měl opálenou kůži a na bradě něco jako nepovedený atašský vous s korálky.

Zahekal. „Říkali mi, že byste mě mohla praštit. Ale já si říkal: Taková mrňavá ženská, jak moc by mě asi mohla praštit?“

„Kdo vás poslal?“ zeptala se Karris.

„Na to je příliš opatrný, děvče. Prý vám mám říct, že tohle mohla být stejně krutá lekce jako naposledy. Tohle prý je slitování.“

„Cože? Další lekce?“

„Když vás zmlátili do fialova. Ale já s tím neměl nic společného, tak to na mě neházejte. Hej, mohla byste mě nechat posadit nebo se narovnat?“

Karris muže pustila.

„Vřelé díky.“ Podíval se na ni a zbledl. „U devíti pekel. Jste Černá strážkyně, co? Ta holka, co si mění vlasy. Ten bastard! Poslal mě za vámi. Ani jste nezhmotnila.“

„Řekněte mi něco, co mě přesvědčí, že vám nemám ublížit.“

„Dobře, ať táhne k čertu. Zas tolik mi nezaplatil. Řekl mi, že vás mám zdržet, co nejvíc to protáhnout. Ani neurčil čas, kdy se máme zase setkat, abych mu řekl, co jsem se dověděl. Dostala jste se někam jinam, než kde jste měla být?“

Karris to tak nepřipadalo. Ale nenechala se slovy toho muže rozptýlit. Mohl schválně mluvit, aby ji jeho přátelé mohli nečekaně uchvátit. Ale nikdo jiný v uličce nebyl.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se.

Zašklebil se. Vzdal to. „Dayan Dakan.“

„Jste mým dlužníkem, Dayane Dakane.“

„Ach, do háje.“

Jestli ten, kdo ho najal, chtěl, aby tohle trvalo co nejdéle, musela teď urvat co nejvíce času. Rozběhla se a do Chromerie se přiřítila zpocená a ne zrovna jako dáma. Přemýšlela, že by si najala koně, ale pak si spočítala, že by to bylo vlastně pomalejší. Ne všechny ulice byly přístupné jezdcům – a k tomu musela ještě přičíst čas, který by jí zabralo shánění koně. Běžet bylo rychlejší, i když v thóbě neohrabané. Skočila do výtahu a jela co nejvýše.

„Něco nového?“ zeptala se Černých stráží nahoře ve výtahu. Jeden byl nový, Gill Greyling, ten druhý byl vysoký eunuch Lytos.

Podívali se na sebe. Ani jeden nic neřekl.

„Kde je tvůj doprovod?“ zeptal se Lytos.

Možná nebyl nejlepší nápad propustit Samite, když šla do Rozcestí, ale s Lytosem to rozebírat nechtěla.

„Gille, dlužíš mi,“ řekla. „A tímhle se ani zdaleka nevyrovnáme.“

Vzdychl. Zjevně by nejraději zapomněl, že pustil do Gavinova pokoje tu couru. Odkašlal si a řekl: „Spektrál má mimořádné zasedání. Mělo se začít před hodinou, ale Žlutá a Infračervená to na tu dobu nestihly. Začali zrovna teď.“

Lytos se na mladíka podíval.

„Co je?“ zeptal se Gill. „Je jedna z nás.“

Lytos se na něj zamračil.

„Co je?“

„Děkuju, jste oba hrozně hodní,“ řekla Karris. Šla do Gavinova pokoje – pořád bylo hodně divné uvažovat o něm jako o vlastní komnatě – a snažila se rozhodnout, jestli se musí převléknout nebo jestli si jen trochu přepudruje zpocenou kůži. Rozhlížela se po Marissii. Na komorní otrokyni ta žena netrávila příliš mnoho času ve svém pokoji.

Teď chci, aby tu Marissia byla. Ty asi moc nevíš, co chceš, Karris, co?

Utřela si obličej kusem látky a rychle nanesla pudr, půl minuty se prala s vlasy a došla k závěru, že historii píší ti, kteří se nebojí ukázat. Zamířila k výtahu.

„Pane jo, to byla rychlost. Vypadáš fan–“ spustil Gill.

„Už ani slovo, kluku. Ani slovo.“ Opravdu nazvala devatenáctiletého chlapa klukem?

Blížila se ke komnatě Spektrálu a Černým strážím, které stály před ní, a najednou zalitovala, že nevypadá trochu víc k světu.

„Madam Guilová,“ řekl velící Černý strážce. Byl to její starý partner.

„Dobré odpoledne, hlídkový kapitáne Blademane.“

„Setkání Spektrálu jsou jen pro členy Spektrálu, Karris, to přece víš,“ řekl a postavil se před dveře.

„Zastupuji zde svého manžela.“ Oba věděli, že to byla chabá výmluva.

„Karris, prosím, nedělej scény.“

„Když už, tak madam Guilová, děkuju. A dámy scény nedělají.“

Hlídkového kapitána Blademana to na chvíli zmátlo. Karris však ten okamžik stačil k tomu, aby se se svou drobnou postavou kolem něj protáhla a otevřela dveře.

„Mada–“ Náhle se však zastavil, neboť se dveře rozlétly a Karris vešla dovnitř.

Nakráčela na Gavinovo místo tak suverénně, jako by byla samotný Gavin Guile. Posadila se. Neviděla, jak se na její příchod tváří zbytek Spektrálu, protože veškerou pozornost upírala k Androssu Guilovi. Ten se usmál pod tmavými brýlemi. Ten bastard. Ani se netvářil překvapeně. Na chvíli to otřáslo Karrisiným přesvědčením, že toho muže, který ji sledoval, poslal dozajista on. Ale když ne Andross, tak kdo?

„Buď zdráva, dcero, je od tebe moc hezké, že ses k nám přidala,“ řekl Andross. Grinwoody stál jako vždy u jeho lokte jako stín a šeptal mu do ucha. „Myslím, že tímto je kvórum více než splněno. Měli bychom začít?“

Karris věděla, že začali před malou chvilkou, ale Andross s oblibou své kousavé poznámky pronášel s kamennou tváří. Možná to ani nebylo mířeno na ni. Rozhlédla se po místnosti a všimla si, že chybí jen Infračervená. Ta žena byla v jednom kuse těhotná a obvykle kojila jedno ze svých ratolestí, ale nic z toho jí většinou nebránilo vykonávat povinnosti.

„Můžeme pokračovat tam, kde jsme skončili, Androssi,“ oznámila Bílá.

Takže to od něj přece jen byla narážka. Aby ho čert vzal. Karris tu prostě teď je. Bylo to vítězství, i když malé.

„Z důvodů, o nichž jsme hovořili předtím, než byli do této posvátné komnaty vpuštěni všichni ti paraziti,“ řekl Andross, „se musí s jistými drastičtějšími opatřeními ještě počkat. Zatímco hovoříme, naši zástupci pročesávají moře a pláže. Do té doby si musíme vystačit s tím, co máme, je to tak?“

Karris netušila, o čem je řeč, ale viděla, že ostatní Kolorové u stolu přikyvují, rty zúžené. Jestli jen před pár minutami debatovali v ještě větším soukromí než teď, muselo se jednat o velmi tajnou záležitost. Řekl „všichni ti paraziti“, použil množné číslo. Nemluvil tudíž o Karris, která vešla do místnosti. Spektrál určitě debatoval bez účasti otroků, dokonce i bez Černých stráží. Bylo to tak tajné, že ani Černý strážce nesměl vstoupit?

Karris poznala z výrazu Bílé, že jí není po chuti, když se o takových tajemstvích hovoří byť jen v náznacích.

„Mezitím jsme ve válce.“

Klytos Modrý se zavrtěl na židli, jako by chtěl promluvit, ale proti Androssu Guilovi se neodvážil.

Jenže z Androsse Guila sálal hněv. „Popíráš to, Klytosi? Pořád? Kolik našich lodí musí potopit? Kolik našich lidí musejí zabít? Čelíme tu starým bohům a kacířům, kteří je povolali zpět. Tuto zimu si budeme moci dopřát trochy oddychu – ale je to oddych, který poslouží spíše našemu nepříteli. Jen málokterá loď dokáže přeplout Azurové moře v čase zimních bouří, a naši nepřátelé pochodují pěšky. Máme jen těch pár ruthgarských vojáků a zbytky atašských sil, kterým velí ten idiot generál Azmith.“

„To je můj bratranec!“ ozvala se Delara Oranžová. Tvář měla povadlou, zarudlou, oči podlité krví.

„Tak máte v rodině jednoho idiota. Nebo hned dva?“ odpálil ji Andross.

Zafuněla a zmlkla. Neodporovala mu však, a tak si Karris pomyslela, že když Delara tak snadno přiznala hloupost svého bratrance, byl Andross možná ještě shovívavý.

„Musíš mu vyřídit,“ řekl Andross, „že má bojovat jen tak, aby zdržoval akce. Za žádných okolností nesmí riskovat rozsáhlejší konflikt.“

„Copak jsme mu již tyto rozkazy neudělili?“ zeptala se Bílá.

„Udělili.“ Andross to dál nepitval a Karris to ani nepotřebovala. Už viděla, jak muži, usilující o slávu, klidně nechali zabít jiné. A Andross nerad zadával rozkaz, když neměl k ruce donucovací prostředky.

„Zdržovat akce?“ zeptala se Bílá. „Kolik půdy ještě musíme obětovat?“

Andross vzdychl. „Budeme muset dát dohromady síly na jaře. Realisticky vzato nebudeme s to zabránit jim, aby postoupili do Krvavého hvozdu.“

„Jsou tam příhraniční města. Dobytčí Brod, Kamenité Pole, Koželuhova Zákruta, Mangrovníkový Háj. Naznačuješ snad, že je zkrátka necháme umřít?“ zeptala se Oranžová potichu, zděšeně.

„Navrhuješ něco na jejich záchranu?“ tázal se Andross. „Znáš nějakou dobrou možnost? Tak prosím. Informuj nás.“

„Já… já zkrátka jen nemůžu uvěřit…“

„Řekneme lidem, aby utekli, všechno podpálili, a až Barevný princ vstoupí na jejich území, vyhladověli jeho armádu. Satrapovi od Vrbové Haluze se to nebude líbit, ale jestli to neudělají…budeme muset přistoupit na možnost, že ztratíme Krvavý hvozd.“

„Chceš po nich, aby vypálili džungle? V sezóně dešťů?“ zeptala se Oranžová.

„Chci, aby tuhle válku vyhráli v jednom rozhodujícím střetu bez ztrát na naší straně. Nepřeju si, aby trpěli nevinní. Ptáš se, co chci? Nebuďte bláhoví. My potřebujeme vyhrát. Tudíž potřebujeme, aby lidé z Krvavého hvozdu otrávili studně. Potřebujeme, aby povraždili zvířata. Aby podpálili své pole a vykáceli celé pruhy džungle a přinutili všechny své červené barvomágy do jednoho, aby třeba roztříštili prstenec, kdyby to bylo nutné k rozdělání ohně. Potřebujeme, aby vyhráli, a my tak nemuseli odteď za devět měsíců mluvit o tom, které vesnice budeme muset vyklidit v Ruthgaru.“

Nechal ostatní, aby to vstřebali. Nikdo nic neříkal.

„Mezitím jsme ztratili značnou část flotily. Mohli bychom začít budovat a půjčit si novou, avšak předpokládám, že to ani nebude nutné. Potřebujeme jen, aby mořské kočáry, které vyvinula Černá stráž…“

„Které vynalezl Gavin,“ vložila se do toho Karris.

„Ano. Samozřejmě. Černá stráž je jen zdokonalila. Nechť je po tvém, drahoušku.“

Dotčeně si poposedla. Jak to ten bastard dělá? Proč se před ním cítí tak malá?

Andross pokračoval: „S mořskými kočáry můžeme udržet kontrolu nad mořem a ušetříme náklady na celou flotilu. Víme, že tenhle Barevný princ spolupracuje s ilytskými piráty, a tímto způsobem mu můžeme znemožnit dodávky zásob po moři.“

Tenhle Barevný princ. Můj bratr.

„Podrobnou diskusi o strategii si můžeme nechat na později,“ vstoupila mu do toho Bílá.

„Souhlasím,“ řekl Červený. „Ale na tomto se shodnout můžeme: Naše poslední bitva byla katastrofa. Nemůžeme řídit válku na dálku. Budeme potřebovat promacha.“

Delara Oranžová se hlasitě zasmála. „A ty sis při řízení poslední bitvy vedl tak výtečně, že bychom měli zvolit tebe, co?“

Andross jí odsekl bez sebemenšího zaváhání. „Ty sis utrhla ostudu, když jsi nedokázala udržet satrapii ani proti bezvýznamnému nájezdníkovi z Tyreje. Dopustila jsi, aby malý problém přerostl v obrovský. Tvoje obrana byla tak nechutně slabá, že si až kladu otázku, zdali zde nesedíme vedle zrádkyně. Nikdy jsem nemohl účinně velet těm neschopným lidem, kteří byli tvými generály, jak jsi na tom trvala, takže si osvěž paměť, protože promachos by nad nimi měl zcela jinou moc. Možná to ještě vydoluješ z hlavy.“

„Ty jsi nám znemožnil obranu!“ vykřikla Delara. „Odmítl jsi pomoci! Přišli jste pozdě a věděli jste to! A ještě po nás chceš, abychom tě učinili promachem?“

„Tak dost,“ řekl Bílá.

„Nemluvil jsem o sobě,“ řekl Andross. „Jsem moc starý. Je to příliš velké břímě a…“

„Já jsem ztratila všechny, které jsem…“ vykřikla Delara.

„Dost!“ zasáhla Bílá. „Delaro, my tě chápeme a stále ještě ti náleží tvůj hlas, který ztratíš, když zde nebudeš přítomna, abys ho mohla využít. Nevzdávej se ho. Co tedy navrhuješ, nejvyšší pane světla Guile?“

Jsem moc starý? Ten starý pavouk to přiznal? Karris tomu skoro nemohla uvěřit. Koho tedy navrhne místo sebe?

„Všichni víte, že jsem měl se svým synem občas neshody, ale nikdo z nás nemůže popřít, že v Sedmi satrapiích působil jako jednotící prvek. Byl sice jen loutka, ale zbožňovaná loutka. Jeho ztrátou jsme přišli o jedno z nejdůležitějších pout, které tyto nesourodé satrapie drželo pohromadě. Z důvodů nám všem až příliš dobře známých nebude…“ Odmlčel se, důkladně vážil slova. „Vypadá to, že dokud se Orholam neobměkčí, nebude tento Den slunce vybrán žádný nový arcimág, ale podle prastarého zákona musíme jmenovat kandidáta na arcimága. Musíme tedy všichni začít hledat Orholamova vyvoleného. Jsem si jistý, že všichni strávíme mnoho času v modlitbách. Budeme muset po celý rok přežít, jak nejlíp budeme umět. To znamená staré pořádky. Všichni barvomágové budou společnými silami vyrovnávat působení těch, kteří se přidali k nepříteli.“

Karris se rozhlédla kolem stolu a všude viděla ztrhané, zešedlé obličeje. „Nechceš nad Gavinem zlomit hůl, že ne?“ řekla. „Není přece mrtvý. Měl bys soustředit svou snahu na to, aby se našel.“

„Samozřejmě že to uděláme,“ řekl Andross slizce. Omluvně se usmál, jako by mluvil k hysterické ženě, která se nedokáže smířit s faktem, že její muž je očividně po smrti. „Tohle je jen zvažování eventualit.“

Karris mu chtěla dát pěstí do obličeje.

„Proč nemůžeme jmenovat nového arcimága?“ zazněla otázka.

Karris viděla, že několik dalších Kolorů se chce zeptat na totéž, ale Andross okamžitě reagoval. „Tohle se na otevřenou schůzku nehodí.“

„Ty tomuhle říkáš otevřená schůzka?“

„O těchto záležitostech mohou jednat jedině Kolorové o samotě a Nejvyšší magisterium,“ řekla Bílá, která Androssovi přizvukovala evidentně s nelibostí, ale neměla jinou možnost. „A také to nejde jedno bez druhého.“

Karris zatnula čelist. Androssovi o něco šlo a ona nemohla přijít na to o co.

Andross pokračoval: „V případě podobných problémů jsme dříve spolupracovali, čehož jsme schopni znovu. Měli bychom být. Kromě toho naše potřeby, naše válka a naši lidé nepočkají až do Dne slunce, než se ujednotíme. Musíme se k těm dvěma bolestným pravdám postavit čelem dřív, než ztratíme vše: Můj syn je mrtev a my potřebujeme promacha.“

„Není mrtvý,“ protestovala Karris.

„Dcero, to, že doufáš, i když už není žádná naděje, sice svědčí o tvé loajalitě a lásce, ale prozíravý přístup si žádá větší smíření se s pravdou. Gavin je…“

„Naživu,“ ozval se hlas ode dveří. „Byl zajat ilytským pirátem jménem Dělostřelec.“

Všichni naráz přestali mluvit. Karris na chviličku zahlédla Marissiu, než se dveře zavřely za Kipem, který právě promluvil. Kip! Kip žije?

A Gavin? Karris se rozbušilo srdce. Celé paže jí začaly brnět. Byla to naděje, skutečná naděje, nikoli umanutost.

Kip se za ty týdny, které uplynuly od bitvy, změnil. V první řadě musel trpět hlady, protože už teď nevypadal jako tlusťoch, spíš byl jen trochu silnější. Vypadal jako Guile. Silná brada, modré oči zářící inteligencí a ohraničené zelenou obroučkou od zhmotňování. Široká ramena, rozložitá hruď, silné, ale stále ještě beztvaré paže. Největší změnu však prodělalo Kipovo chování. Prostořekost, sarkasmus a žertíky byly ty tam, nebo alespoň pro tento okamžik. Byl soustředěný, klidný, nic si nedělal z toho, že stojí před sešlostí nejmocnějších lidí světa.

„Takže náš bastard se vrátil,“ komentoval to Andross Guile.

„Dost těch nesmyslů, dědo,“ řekl Kip. „Můj otec jednou pro vždy jasně řekl, co jsem zač.“

„On…“

„Podívejte se na mě, dědo,“ odsekl Kip. „Jsem Guile. Krev, maso a vůle. Zkuste to popřít.“ Jestli si troufáš, jako by dodával jeho výraz.

Oči dvou mužů se setkaly a jako by při tom začal vibrovat samotný vzduch. Nikdo neřekl ani slovo. Dokonce ani Kipova odvážná věta nezněla jako chlapecký vzdor: neřekl totiž „Jsem jako Guilové“. Řekl „Jsem Guile“, jako by tím shrnul vše, co bylo třeba k tomu, aby patřil do téhle rodiny. Jako by Kip byl jejím vyvrcholením, což byla v některých ohledech pravda, nebo to tak Karris alespoň připadalo. Byl jediným guilovským dědicem.

Jediným dědicem, o kterém věděli. Někde ještě existuje nemanželský Guile, o jehož existenci nevědí. Nesmějí se nikdy dovědět. Žaludek se jí zauzloval.

Černí strážcové, kteří hlídali před místností, vypadali nejistě. Černí strážcové nikdy nepůsobí nejistě.

Něco bylo ve vzduchu. Karris nevěděla, podle čeho to poznala, zato věděla, že Androsse to přesvědčilo. Tento okamžik protahoval vyloženě proto, aby získal čas, nebo možná pro své vlastní perverzní pobavení, ale Karris by tipovala to první. Kipův návrat neměl v plánu. V mozku už převracel karty a byl o tři kola před všemi ostatními.

Jeho rtů se konečně dotkl náznak úsměvu. Udělal drobné souhlasné gesto. „Prosím, poděl se s námi o ty novinky, vnuku.“

„Co vám Grinwoody řekl, že se stalo? Myslím tam na lodi? Měl jste koneckonců tmavé brýle a byla tma.“

Co to Kip dělá? Proč se stará o to, co Grinwoody řekl? Proč poskytuje Androssovi Guilovi, svému nepříteli, alibi? Karris se scvrkl žaludek. Kip poskytuje tomu starému pavoukovi výmluvu, nabízí mu pomoc, aby ho přikryl. Přikryl co?

Kdyby Andross Guile neudělal nic špatného, nebylo by potřeba ho krýt. To znamenalo, že nese vinu na Gavinově zmizení. Orholam ho zatrať!

„Nemyslím si, že k tomu, abys nám řekl pravdu, je zapotřebí doslovně opakovat, co kdo řekl,“ pravil Andross. Nechytil se záchranného lana.

Kip pokrčil rameny. „Grinwoody a já jsme se hádali. Přišel jsem se svým otcem, kterého jste si k sobě povolal. Grinwoody nechtěl, abych u toho byl. Určitě byl přesvědčený, že jste mě tam nechtěl vy. On – otrok – na mne vztáhl ruku, a tak jsem ho strčil dolů ze schodů. Byla to ode mne neomalenost a já se za to omlouvám, dědečku. Neměl jsem tak hrubě zacházet s vaším majetkem. Ovšem po náročné bitvě toho dne… nicméně se rozběhl zpátky k nám a…“

Kip se zarazil. Grinwoodyho oči vypadaly jako mrtvé. Otrok nemohl sám za sebe ani mluvit. Věděl, že když se spojí takové dva mlýnské kameny, jako jsou Guilové, byl by i ten nejdůvěryhodnější otrok bez rozmýšlení obětován a rozemlet na fašírku, kdyby Andross usoudil, že by tím mohl něco získat.

„A vrazil do mě. Já jsem vrazil do otce a začalo přetahování, jak jsme se všichni snažili zabránit jeho pádu přes palubu. Jenže spadl do vody. Skočil jsem za ním. Vím, že Grinwoody je neplavec, a tak i když se nabídl, bylo by to bezpředmětné. Otec udělal chybu, když odvolal Černé strážce a trval na tom, aby se šli vyspat. Jinak by mohl být snadno zachráněn. Místo toho jsem otce vytáhl z vody já a snažil se dát světelný signál. Nebyli jste to však vy, kdo mě zachránil, nýbrž kapitán Dělostřelec. Odříkal nějakou modlitbu moři a hodil mě zpátky do vln.“

„Ale ty jsi viděl mého syna živého?“ zeptal se Andross napjatě a působil při tom upřímně nevěřícně.

„Ano, pane. Jsem si tím jistý. Překvapuje mě, že jste ještě nedostal nabídku vykoupit ho zpět. Dělostřelec arcimága poznal, pane.“

Bílá přikývla. „Gavin se o tom pirátovi zmiňoval. Říkal, že má docela charakter, ale že nemá všech pět pohromadě, takříkajíc.“

„Grinwoody,“ štěkl Andross a otočil se na židli. „Myslel jsem, žes říkal, že arcimág byl v bezvědomí, když spadl do vody.“

Grinwoody padl k zemi. „Milost, můj pane. Já – já myslel, že se při pádu uhodil do hlavy. Byl jsem přesvědčený, že šel ke dnu dřív, než za ním ten chlapec skočil. Můj pane, tolik se omlouvám. Zklamal jsem sebe i vás.“

Ticho. Karty se otáčely. „Ne,“ řekl Andross. „To já jsem zklamal. Nikdy jsem neměl lámat nad svým synem hůl. Tento rok, kdy jsem toho tolik ztratil…“ Odmlčel se, jako by ho přemohly emoce. Potom si položil ruku na srdce a udělal znak čtyřky a trojky. „Orholam buď pochválen.“ Znělo to dokonce upřímně. Možná ten staroch Gavina skutečně miloval, jen poněkud svérázným způsobem.

Tatáž slova zaznívala kolem celého stolu.

Andross pokračoval dřív, než mohl někdo zasáhnout. „Nikdy jsem neměl důvěřovat slovu otroka, když šlo o něco tak důležitého. Později ho po zásluze potrestám. Kipe! Zachránil jsi mého syna dvakrát a přinesl mi zprávu o tom, že je živ. Zahřál jsi srdce starého muže. Měl bych tě za to náležitě odměnit.“

„Je to můj otec. Žádná odměna není nutná,“ řekl Kip.

„Trvám na tom. Přijď potom do mé komnaty. Nyní jsi propuštěn,“ řekl Andross Guile.

Ostatní jen sledovali, jak Kip bojuje s tím, že má odejít. Nechtělo se mu, ale evidentně viděl, že není zbytí. Po chvíli se poklonil a odešel.

Karris si byla jistá, že jeden druhého se pokusil koupit, jen netušila, kdo uspěl. Možná oba. Jak nestydaté, udělat to před celým Spektrálem. A jak geniální, že jim to prošlo.

Jestli to Androsse Guila rozčílilo, nedal to na sobě znát. „Nuže, toto je báječné. Bude opravdu obtížné dostat mého syna zpátky dříve, než se to povede někomu jinému, ale myslím, že tyto těžkosti dokážeme překonat.“

Jak Kip odcházel, vešla dovnitř Arys Infračervená, v posledním stadiu těhotenství a zadýchaná.

„O čem se jedná?“ zeptala se a prošla kolem Karris, aby se posadila. Tentokrát s sebou neměla své nejmenší dítě, ale byla cítit luxinem a sexem. Karris nebyla naivka, každý přece věděl, že zelení, červení a infračervení ze všeho nejraději spojují zhmotňování se sexem. Zvyšovalo to prožitky a emoce. Karris bylo jedno, s kým Arys spala, ale přijít na zasedání Spektrálu ještě zadýchaná po sexu a páchnoucí nebylo něco, co by Arys udělala, když měla své schopnosti pod kontrolou.

Přepínání nás zabíjí všechny.

Karris si ještě nedávno myslela, že Arys zbývají nejméně dva roky života, ale nyní si nebyla tak jistá. Infračervení mají ke konci života sklony k teritoriálnímu chování a zuřivě a vášnivě ochraňují ty, které milují. A samozřejmě začnou být vilní, ale žena na takové pozici jako Arys by to neměla dávat takhle na odiv. Ne veřejně.

Andross se na Arys ostře zadíval, ale pak ji ignoroval.

Promluvila Delara Oranžová. „Jestli arcimága místo nás vykoupí Barevný princ, zničí nás to. Absolutně to naruší morálku. Budou ho držet jako rukojmí a pojistku, že nezaútočíme, a pak…“

„Ne, ne, ne,“ řekl Andross. „Ty nerozumíš, co znamenají mořské kočáry?“

Nechápavé pohledy. Andross se ušklíbl. Zbožňoval, když jeho nezměrná inteligence vyvolala tak silnou reakci.

„Jak dlouho se může pirát před námi schovávat? Jak s námi bude bojovat? Vládneme moři, i když o tom zatím nikdo neví.“

„Když tedy vládneme moři, proč nevytáhneme proti Barevnému princi přímo?“ zeptala se Delara.

„Protože je na souši,“ řekl Andross.

„Děkuju pěkně, já nejsem hloupá. Myslím to tak, že když moře patří nám, proč nepřistaneme na nějakém maximálně výhodném místě? Třeba za nepřátelskými liniemi a…“

„Podívala ses vůbec na mořské kočáry? Museli bychom úplně vyčerpat tisíc barvomágů, kdybychom se pokusili pohnout jen jedinou přepravní lodí. Moře se můžeme zdánlivě vzdát ve prospěch jiných, protože ho můžeme prohledávat a pátrat po mém synovi a pomocí granátů a jiných zbraní můžeme potápět žoldáky Barevného prince, ale dokud neobnovíme vlastní flotilu, mohou se naše armády přiblížit jen po souši.“

„Takže ve skutečnosti to nic nezmění,“ řekl Klytos Modrý.

„Ano, snad jen kromě toho, že díky nim získáme jistotu, že nás nikdo nepřekvapí útokem a že budeme za všech okolností stále vědět, kde se Barevný princ zdržuje, a to několik týdnů předtím, než se on dozví, že tam jsou naše armády, tak ano, myslím, že kočáry nezmění nic,“ řekl Andross a opovržení z něj přímo tryskalo. „V tuto chvíli záleží na tom, že Gavin bude co nevidět náš. Samozřejmě nemůžeme zaručit, že ho dostaneme živého, ale nedostane ho nikdo jiný.“

V tomhle spočívala jeho hadí povaha. V tom, že co řekl, byla pravda, ale neposkytlo to útěchu. Bílá by řekla totéž, ale mluvila by nejprve o emocích, o myšlence, že by Gavina mohli ztratit nějakou náhodou nebo kvůli zlobě nějakého piráta.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Oko temnoty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.