Copyright © Roman Cílek, Miloslav Moulis, 2010, 2015

Cover © Lukáš Tuma, 2015

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2010, 2015

ISBN (e-pub) 978-80-7425-473-4

ISBN (mobi) 978-80-7425-474-1

Obsah

Úvodem

KAPITOLA PRVNÍ

„Svět se o tom musí dozvědět…!“

KAPITOLA DRUHÁ

Vzpoura mužů odsouzených na smrt

KAPITOLA TŘETÍ

Z Pekla štěstí

KAPITOLA ČTVRTÁ

„Všechny je pobijte!“
rozkřičel se Adolf Hitler

KAPITOLA PÁTÁ

V esesácké uniformě

KAPITOLA ŠESTÁ

Tehdy, kdy život visel na vlásku

Poděkování a pozdrav

Seznam použitých pramenů a literatury

Úvodem

„Na nějaké propuštění se ani nepokoušejte pomyslet. Odtud je pro vás jediná cesta – komínem krematoria,“ říkali vězňům, které přiváželi do Osvětimi, a jeden z autorů této knihy to slyšel na vlastní uši.

Je třeba přiznat, že v mnoha případech říkali pravdu.

Statisíce, miliony jich stačili v koncentračních táborech zabít.

Ale všechny ne – a i v tomhle směru tedy nacisté svou válku proti světu a lidské pospolitosti prohráli. Mnoho vězňů, předurčenců smrti, osvobodily vítězící armády, postupující z východu i ze západu.

A v řadě případů se statečným jednotlivcům zdařil i útěk.

„Žiji hlavně proto, abych dosvědčil, že nás všechny chtěli zabít,“ řekl nedlouho před smrtí muž, který jako jeden z mála přežil vězeňskou vzpouru v nacistickém vyhlazovacím táboře Treblinka a následný útěk napříč Evropou. Nebyl jediný. Za skoro až neskutečných okolností, tedy s pomocí mladého esesmana, utekl přímo od plynových komor v Osvětimi-Birkenau muž, jenž si položil za úkol informovat svět o děsivém průběhu holocaustu. Jiní prchali z německého zajateckého tábora po dlouhé měsíce kopanou podzemní šachtou, protože se chtěli vrátit ke svým bojovým jednotkám.

A byli i další…

Šest takových dramatických, dějem nabitých příběhů předkládáme čtenářům. Jako svědectví o tom, že člověka lze ponížit, vzít mu v podmínkách, které se opravdu podobaly peklu, skoro vše, co potřebuje k životu, ale nelze ho zbavit hluboce zakořeněné touhy po svobodě.

KAPITOLA PRVNÍ

„Svět se o tom musí dozvědět…!“

Hú, hú, hú, hú…

Siréna umístěná nad vchodem do koncentračního tábora Osvětim se zlověstně rozječela. Její silný, pravidelně přerušovaný tón, který každou nuceně zde pobývající lidskou bytost naplňoval strachem, bylo slyšet až do vzdálenosti dvaceti kilometrů. Siréna totiž oznamovala zvěst ve svých důsledcích nejzávažnější: opět se někdo z desítek tisíc osvětimských vězňů Osvětimi pokusil o útěk.

Následkem vždy bylo cosi jako kolektivní potrestání.

Ani nyní tomu nebylo jinak.

Apelplac, kde se vždy k večeru konalo hromadné sčítání vězňů, ovládlo dusné hlučno jako v úle podrážděných včel. Esesáci, kteří měli na starosti jednotlivé bloky, se stále nemohli dopočítat. Poblíž brány u malého stolku přijímal hlášení velitel tábora SS-obersturmbannführer Hans Schwarzhuber. Když se sčítání protahovalo a skoro už bylo jisté, že nejde jen o početní chybu, ale o útěk, začal zuřit a vyhrožovat všem, kteří se na apelplacu nacházeli: tedy vězňům i příslušníkům SS. Měl k tomu dost osobních důvodů, protože každá mimořádná událost, kterou musel hlásit nadřízeným, představovala pro něho riziko, že může přijít o zdejší pohodlné místo a odpochodovat kamsi na frontu. I proto tedy nechal z kasáren okamžitě povolat dalších tři sta mužů, jimž nařídil, že budou s využitím cvičených psů prohledávat členitý prostor tábora a přilehlých prostranství tak dlouho, dokud se uprchlíky nepodaří dopadnout.

Pak Schwarzhuber – pln rozčilení – vyřkl první verdikty.

Blokový, který měl na starosti barák se slovenskými vězni, musel okamžitě podstoupit pětadvacet ran bičem, načež komandant nespokojeně vykřikl: „A hned mu přidejte navrch dalších deset!“ Předstoupit museli i dva příslušníci SS, kteří sloužili u vchodu, když se vracela komanda vězňů z práce. I ti byli za údajně nedbalý výkon služby potrestáni: „Tři týdny v temnici bez jídla!“

Apel se stále protahoval.

Zhruba dvacet tisíc prochladlých vězňů stálo již několik hodin, mnozí se hladem a vysílením zhroutili. Teprve před půlnocí je esesáci nahnali zpět do baráků, ale osazenstvo jednoho z bloků muselo stát dál a dál. A nebylo náhodou, že se jednalo o blok vězňů ze Slovenska. Protože právě z jeho osazenstva chyběli dva muži – a brzy také vyjdou najevo jejich jména a věk: dvacetiletý Walter Rosenberg a o šest let starší Alfred Wetzler.

První z nich původem z Topoĺčan, druhý z Trnavy.

„Musíte je za každou cenu najít!“ řval SS-obersturmbannführer Schwarzhuber.

Křičel však marně.

Útěk se těm dvěma zdařil – a to ještě Schwarzhuber sebeméně netušil, jak dalekosáhlé, doslova historické to bude mít důsledky.

Byl tehdy duben čtyřiačtyřicátého roku.

Sedmý den onoho jarního měsíce v předposledním roce války.

• • •

Prapočátek těchto událostí se odehrál také v dubnu.

Jen o dva roky dřív.

Z příkazu nejvyšších úřadů Tisova vazalského režimu, které poslušně plnily hitlerovské představy o „očistných krocích rasové politiky“, bylo židovské obyvatelstvo ze středního Slovenska nuceně shromážděno do přísně střeženého tábora v Seredi, kde k nim vemlouvavým způsobem promluvil slovenský gardista:

„Jakákoliv panika je naprosto zbytečná. Odcházíte na práci, vše je pro vás zařízeno a každý bude dělat především to, co umí. Za vaši práci vám bude poskytnuto nejen ubytování a strava, ale i přiměřená finanční odměna. Až si odpracujete půlrok, nejdéle to bude rok, zase se v klidu vrátíte domů. A tak se odjezdu ze svých domovů nebojte, občas se někdo z nás přijede podívat, jak se vám tam daří.“

V příštích dnech byli uvěznění rozděleni.

Někteří z nich, mezi nimi též Rudolf Rosenberg, který však při svém vzpomínání důsledně používá po válce přijaté jméno Rudolf Vrba, a tak se toho i my budeme držet, byli odvezeni do Majdanku u Lublina. Jiní, mezi nimi i Alfred Wetzler, se rovnou dostali do míst, o němž ještě nikdo nic konkrétního nevěděl – do Osvětimi. Po čase však i Rudolf Vrba z důvodů, o nichž se nikdy nic nedozvěděl, doputoval do děsivého prostředí vyhlazovacího tábora Osvětim-Birkenau (Březinka).

Vše tam bylo jiné, než gardisté lživě slibovali.

Každý z přijíždějících brzy pochopil, musel pochopit, reálnou podstatu těchto míst: byla to továrna na smrt a vedla odtud jediná cesta: komínem krematoria. Jen hrstku vězňů, většinou mužů, esesáci z jednotlivých transportů vybírali pro výkon prací, souvisejících s běžným chodem tábora a zejména s rychlým rozšiřováním jeho smrtící kapacity. K takto vyvoleným šťastlivcům, dá-li se to tak vůbec říci, patřili i Vrba a Wetzler.

Brzy se ti dva spřátelili.

Kromě všeho jiného, třeba vzpomínek na společné známé v předválečné Trnavě, kde byl skvělý šachista Alfred Wetzler zejména mezi mladými lidmi populární osobností, je spojovala skoro až posedlá, doslova je pronásledující myšlenka na útěk – a postupně se shodli i na tom, že jim nejde jen o lidsky přirozenou touhu po záchraně života, ale ještě o cosi navíc. O cosi, co jeden z nich, nezáleží na tom, který z nich to byl, vyjádřil větou, v níž je obsaženo to podstatné:

„Svět se o tom musí dozvědět!“

Čím dál víc to sami v sobě vnímali jako povinnost.

Anebo přímo, nechť to, prosíme, nezní příliš pateticky – jako poslání?

Nejen den co den, ale doslova hodinu po hodině byli přece z nejbližší blízkosti svědky dění, které přesahovalo všechny krajní hranice lidských představ o zhmotnělé podobě zla. Na vlastní oči viděli nepopsatelné hrůzy, prožívali v Osvětimi dny a noci, kdy lidé byli z transportů hnáni přímo do plynových komor. Ještě naléhavěji toto vše pociťovali v době, kdy už přestali být zcela řadovými vězni a Němci jim svěřili práci takzvaných zapisovatelů, což jim kromě všeho jiného umožňovalo volnější pohyb po táboře. Bývalý student gymnázia a talent na jazyky Rudolf Vrba se také časem napojil na tajnou táborovou organizaci a získal možnost nahlížet do přísně střežené knihy, v níž byly zaznamenávány příjezdy transportů a počty usmrcených. Po celé měsíce – vědom si samozřejmě útrpných rizik, které by vyplynuly z prozrazení této činnosti – přepisoval získané údaje na pečlivě skrývané papírky, jež hodlal při zamýšleném útěku vzít s sebou a jakoukoli možnou formou se postarat o jejich rozeslání na odpovědná místa ve světě.

• • •

Útěk, útěk, útěk…!

Touha, jejíž naléhavost se stupňovala.

Rudolf Vrba se o tom později svěří: „Vzpomínám si zcela přesně, kdy jsme s Fredem Wetzlerem pocítili tísnivý dotek nových, ještě rozsáhlejších hrůz. Bylo to zkraje roku 1944, kdy k děsivému tempu poháněná stavební komanda vězňů v třísměnném provozu začala směrem do Birkenau II. klást železniční koleje. Dalo se velmi snadno usoudit, co to ve svých důsledcích znamenalo. Tedy už žádné selekce, žádné oddělování mladých a zdravých od ostatních, napříště všichni, které sem přivezou, a to včetně dětí, půjdou přímou cestou k smrti, k plynovým komorám a krematoriím. Začínalo být tudíž krajně nezbytné, aby se někdo dostal ven a poskytl hodnověrné a čísly i fakty doložené svědectví o této obludné mašinérii smrti. Tížilo mě, že mnohé z těchto údajů mám shromážděny, sepsány či v podobě plánků zakresleny na papírcích, ale pokud jsem tohle informační bohatství zatím jen držel ve svém osvětimském úkrytu, nebylo nikomu nic platné.“

Jenomže úmysl stále zůstává jen úmyslem.

Bylo třeba pokročit k přípravám.

Vrba i Wetzler si během výkonu své služby ukládali do paměti každou zdánlivě bezvýznamnou maličkost o rozložení a funkci tábora, o každém jeho zákoutí. Snažili se také poučit z příčin toho, proč byly některé z předešlých pokusů o útěk prozrazeny a tvrdě potrestány. Promýšleli si rovněž své chování poté, co by se jim opravdu podařilo z osvětimského areálu tak či onak uniknout.

V tom směru jim poskytl cenné zkušenosti Dmitrij Volkov ze Záporoží na Donu, bývalý příslušník elitní jednotky Rudé armády a nyní válečný zajatec, který už měl leccos za sebou. Především tedy útěk z koncentračního tábora Sachsenhausen poblíž Berlína, při němž urazil přes nepřátelské území tisíce kilometrů a dostal se až k tehdy ještě okupovanému Kyjevu. Poté, co přeplaval Dněpr, zaplavila ho zrádná vlna uspokojení. „Dokázal jsem to!“ pomyslel si prý a dokonce si snad i radostně poskočil. Štěstí, které ho až dosud provázelo, se však k němu právě v tom okamžiku obrátilo zády. Volkov s hrůzou zjistil, že přímo do obličeje mu míří ústí německého armádního revolveru. „Smůla,“ dodával k tomu nyní už i s úsměvem. „Ten zatracený chlap dokonce ani nebyl ve službě. Ležel tam na břehu v křoví s holkou a myslel si, že je šmíruji.“

Jindy však rozhovory s Dmitrijem měly vážnější podobu. Zdůrazňoval: „Je třeba si už předem nacvičit překonávání strachu. Strach svazuje nohy i myšlení. Venku se snažte být neviditelní, nikdy neutíkejte ve dne, raději u sebe nemějte žádné peníze, každý nákup vás může prozradit. Jedině pach z ruské machorky může uchránit před slídícími psy. Je třeba mít pořád na mysli, že když se dostanete ven z tábora, teprve začíná hlavní část vašeho boje. Stále musíte být ve střehu. Nikdy se nenechte opít pocitem svobody jako já tenkrát poblíž Kyjeva. Nikdy nevíte, kdo leží vedle v křoví.“

Zhruba v téže době oslovil Vrbu esesman Viktor Pestek.

Nabídku pomoci při útěku však Rudolf Vrba po krátkém váhání odmítl. Nedokázal prostě uvěřit člověku, byť i byl velmi mladý, který měl na sobě tolik nenáviděnou uniformu SS – a těžko dnes v odstupu času posoudit, zda to bylo moudré rozhodnutí, protože Pestek se poté, jak do podrobností poznáme v jiné kapitole této knihy, obrátil na českého vězně Vítězslava Lederera a útěk se jim zdařil.

• • •

Vrba a Wetzler se rozhodli jít svou vlastní cestou.

A napomohla jim, byť dočasně, náhoda.

Když jednou přenášel Rudolf Vrba dvě těžká zavazadla po rampě, spojující hlavní tábor s Birkenau, přihodil se mu úraz: upadl na kolena, protože se mu pod nohama uvolnilo jedno z prken. Sehnul se ještě níž a škvírou mezi fošnami uviděl kus země. Okamžitě ho napadlo, že tudy by mohla vést cesta za kýženým cílem. Znamenalo by to ovšem dostat se pod rampu a proplazit se tímto prostorem až do míst, kde stával na kolejích konec prázdného vlaku, který se po vyložení k smrti odsouzeného lidského nákladu vracíval zpět do světa mimo Osvětim. Tady by pro oba byla šance, malá sice, ale přece jen šance, uchytit se někde na podvozku. Vrba se nemínil této myšlenky vzdát a po dohodě s Wetzlerem při každé vhodné příležitosti zkoumal jednotlivá prkna a vyhledával ta, která by se dala odsunout a potom zespodu zase vrátit na původní místo.

Naděje…?

Zmařilo ji náhlé rozhodnutí hlavního velitele Osvětimi, který – možná čirou náhodou, anebo jako kdyby cosi tušil – nařídil, že rampu je třeba v celé její délce zpevnit betonem.

Smůla.

Inspirující úvaha o prknech je však neopustila. Věděli o tom, že na ohromné a tudíž značně nepřehledné planině v okrajové části lágru, již tedy poněkud stranou od hlavního střeženého prostoru a běžné obchůzkové trasy hlídek, se nachází sklad mnoha tisíc prken, určených pro výstavbu baráků k dočasnému umístění dalších desítek tisíc vězňů, konkrétně se proslýchalo, že tam mají být před zplynováním umístěni Židé z Maďarska.

Tady by mohl být výchozí bod naší akce, uvažovali.

Rozhodli se: Mohl by být a bude!

Právě zvažovali vhodný termín, když se ke konci zimy 1944 přihodila událost, která by leckoho odradila, ale na jiné působila jako ona příslovečná kapka v téměř již přetékajícím poháru. Příslušníci SS dopadli skupinku vězňů, která se pokusila o špatně připravený útěk, načež se vedení koncentračního tábora rozhodlo uspořádat zastrašující představení. Před nastoupenými řadami vězňů byli uprchlíci ještě před usmrcením podrobeni neskutečně surovému týrání.

A dost! řekli si Rudolf Vrba a Alfred Wetzler.

Už jsme v tomhle pekle ztratili příliš mnoho času!

Nadešlo pro ně období, které se nedalo podcenit. „Promyšlené přípravy jsou často nejen složitější a v mnohém důležitější, než vlastní průběh útěku, kdy ohromnou roli sehrává člověkem těžko předvídatelná a tudíž i neovlivnitelná náhoda,“ dle vlastní zkušenosti o tom říká Rudolf Vrba.

Oba muži začali plně využívat svého poněkud výlučnějšího postavení v osvětimské vězeňské hierarchii, kdy se jako zapisovatelé mohli volněji pohybovat a mnoho řadových esesáků je od vidění znalo. Krok za krokem začali tedy naplňovat svůj záměr, jehož podstata spočívala v tím, že si v nepřehledných haldách prken a stavebních dílců zbudují úkryt, kde přečkají – vlastně tedy uvnitř, byť na úplném okraji mamutího osvětimského areálu – čas největšího pátracího náporu po odhalení jejich útěku. Pak k další cestě využijí doby večerního stažení vnějšího okruhu esesáckých hlídek, které až do návratu venkovských pracovních komand tvořily kordon v délce zhruba šesti kilometrů. Snažili se, aby do jejich příprav bylo zapojeno co nejméně lidí, ale bez pomoci několika spolehlivých jednotlivců se přece jen neobešli. Potřebovali si ze skladů předmětů po zavražděných obstarat civilní oblečení, vojenskou tornu, trochu jídla a pití, hodinky, ostře nabroušenou břitvu – a to jako zbraň, či v horším případě nástroj k sebevraždě, dále hrubý ruský tabák namočený v benzinu a poté usušený, což jim Dmitrij Volkov poradil jako účinný prostředek k odvrácení pozornosti slídících psů, a mnoho dalších maličkostí. Vše postupně ukládali do vyhlédnutého úkrytu, kam si připravili i mapku trasy ve směru ke slovenským hranicím. A také tam museli dopravit to nejcennější: kovové trubičky, do nichž byly vloženy papírky se všemi přísně tajnými údaji o vražedné mašinérii v Osvětimi-Birkenau, tedy faktografický základ toho, čím chtěli vyburcovat trpně přihlížející svět. Pečlivě museli zvážit výběr a spolehlivost dvou polských vězňů, kteří ve zdejším skladu stavebního materiálu pracovali – a budou muset poté, co se Vrba a Wetzler vsunou do své skrýše, zarovnat nad jejich těly prkna tak, aby vše nabylo běžné, nijak nápadné podoby.

Nezapomněli jsme na něco? ptali se Vrba a Wetzler sami sebe.

Snad ne.

Pak už zbývalo jen jediné: určení data.

Zvolili si pátek 7. dubna 1944.

„Až mnohem později, snad po celých desetiletích, jsem si plnou měrou uvědomil, že to byl den sederu, tedy obřadné večeře velkého židovského svátku Pesach, kterým se každoročně připomíná odchod Židů z Egypta,“ zaznamenal Rudolf Vrba ve svých vzpomínkách.

Zatím měli zcela jiné starosti.

V předem dohodnutou denní dobu se každý zvlášť přesunuli na určené místo, vylezli nahoru a pak seskočili do předem připraveného prostoru. Poláci nad jejich hlavami přirazili k sobě prkna. Ocitli se ve tmě, do níž jen úzkými škvírami probleskovalo trochu světla. Zahálet však nemohli a okamžitě začali rozdrobený ruský tabák, nasyceným benzinem, cpát do všech dostupných mezer. Příliš pohodlí si tu ovšem dopřát nemohli: jejich úkryt nebyl dostatečně vysoký, nemohli se v něm ani postavit.

Co na tom však záleželo!

Podstatné bylo cosi jiného: od těchto chvil již nebylo cesty k návratu a během několika nejbližších dnů budou buďto prchajícími, ale přece jen do určité míry svobodnými lidmi – anebo zcela mrtvými lidmi. Neodvažovali se spolu mluvit, aby je nějaká hlasová ozvěna neprozradila, ale šum z tábora stále slyšeli, dokonce i tu táborovou kapelu, která doprovázela komanda vracející se z práce. Zatím je nikdo nepostrádal. Až po šesté hodině odpolední se ozvala zlověstná siréna a rozběhlo se zacílené pátrání. Nyní už tedy esesáci znají jejich jména a vězeňská čísla, jinými slovy řečeno: nyní už šlo vskutku do tuhého. Vnímali zvenčí řev povelů, dusot hlídek, hluk automobilových motorů.

Čas zoufale pomalu ubíhal.

Podobalo se to nekonečnu: první noc, pak celý den, další den, další noc…

Až třetího dne zareagovali na to, co tak nutně potřebovali a toužili slyšet: „Postenkette abziehen!“ Vnější okruh esesáckých stráží se poté začal stahovat. Ještě nějaký čas počkali a až pak, 10. dubna 1944 v devět hodin večer, přikročili Vrba a Wetzler k dalšímu bodu svého plánu, jímž bylo odstranění prkenného „stropu“, který jejich úkryt zakrýval. Nebylo to snadné a v jedné chvíli jim přišla na mysl nepěkná představa, že skrýš se stane i jejich hrobem. Jednotlivé díly dřeva se do sebe svou vahou pevně zaklínily, a hladem, zimou i několikadenním nedostatkem pohybu značně zesláblým vězňům chyběl dostatek sil.

Že by vše, co až dosud vykonali, bylo zbytečné?!

Nevzdávali se.

Znovu a znovu se snažili „stropem“ pohnout, milimetr po milimetru, až konečně mezi dřevy vznikla úzká mezera, kam bylo možno vklínit prsty. Opět napnuli všechny síly a překážka náhle povolila. Pohlédli vzhůru a nad nimi se v plné kráse ukázala jarní obloha plná hvězd. Bylo chladno, foukal ostrý studený vítr – a vpravo, nedaleko od nich, se zvedal k nebi kouř z komínů obou krematorií. Další stovky či tisíce lidských bytostí už tudíž měly za sebou svou poslední cestu. Zdálky zazněl pískot lokomotivy, která přivezla nový vlak s odsouzenci bez soudu. Poté, co oba uprchlíci vylezli ze skrýše, z nadhledu té vysoké hromady prken je skoro až ohromil rozsah strašidelného prostředí, v němž byli až do těchto chvil nuceni žít a odkud se z vlastní vůle rozhodli stůj co stůj odejít. Tisíce elektrických lamp zářilo podél plotu z ostnatých drátů: bylo to, řečeno bez nadsázky, ostře nasvícené peklo.

Ale nyní se nemohli oddávat pocitům.

Byly před nimi hmatatelnější záležitosti. Museli ze skrýše vynést vše potřebné k útěku a potom zasunout zpět k sobě dřevěné stavební dílce tak, aby nikdo nepoznal, že se s nimi hýbalo. Nikde nebyla ani stopa po sněhu, takže pro tento případ připravené bílé košile skryli do tlumoku. Pak se vydali na cestu. Nízko při zemi se plazili kolem skladiště dřeva, odkud vystoupali na nevysoký svah, kde podlezli drátěný plot. Pokud to jen trochu šlo, smazávali za sebou v bahnitém terénu stopy svých novou. Poté museli skokem zdolat asi metr široký pruh, zapáchající nějakým olejem.

Dotírala na ně únava, ale nesměli si ji připustit.

Osvětim byla ještě příliš blízko.

První okamžik oddechu a vyhládlého zakousnutí do krajíce chleba si dopřáli až ve chvíli, kdy z pravé strany zaslechli šum řeky Visly. Rudolf Vrba se podíval na hodinky se svítícím ciferníkem. Tři hodiny uplynuly od půlnoci. Uvědomovali si, co to znamená. Za hodinu, nanejvýš za dvě začne svítat a budou se tudíž muset někde schovat. Odvahu jim dodal okamžik, kdy minuli a zůstaly jim tedy za zády tabule s výhrůžným nápisem:

Pozor!

Koncentrační tábor Osvětim.

Vstup na toto území přísně zakázán.

Každý, kdo zde bude přistižen, bude bez varování zastřelen.

Velitel tábora.

Obloha začínala blednout.

Pokoušeli se odhadnout, jakou asi vzdálenost za noc ušli.

Že by dvanáct kilometrů?

Asi tak.

Už zcela vyčerpaní se dovlekli pod větve řídkého lesíka, kde se složili do zbytků staré a napůl zetlelé trávy. Ještě než usnuli, aspoň chvíli využili možnosti, kterou v osvětimském úkrytu z prken neměli: ztišele spolu hovořili. O čem? Rudolf Vrba si to zapamatoval: „Vynechali jsme cokoli, co by se tak či onak týkalo koncentračního tábora, z něhož jsme utíkali, a vzali jsme to z úplně jiného konce. Fred mi poskytl laskavou lekci o jemných finesách šachové hry, v níž byl již v Trnavě nekorunovaným králem. Mezi větvemi hustého křoví, v němž jsme byli zalezlí, se pomalu už prodíralo chabé dubnové slunce. Začínali zpívat nejvíce nedočkaví ptáci, a já poslouchal Fredovo zasvěcené vyprávění o koních, střelcích a pěšácích. Nebylo to ode mne slušné, ale usnul jsem asi dřív, než stačil svou lekci dokončit.“ Probudili se až pozdě odpoledne a po setmění pokračovali v pochodu. Překonali dlouhou pustou planinu a hned poté je potěšilo, že se okolní terén začínal vlnit. Přes mělké údolí se dostali na vrchol jakéhosi kopce. Znovu a znovu zkoumali ručně načrtnutou mapku, kterou si pořídili už v Osvětimi. Zvažovali, jak asi je odtud daleko ke slovenským hranicím.

Vycházelo jim to na sedmdesát kilometrů vzdušnou čarou.

Možná i o něco víc.

„Fuj,“ odplivl si Alfred Wetzler, „to je ale zatraceně dlouhý kus cesty.“

A Rudolfu Vrbovi nezbývalo než přikývnout.

• • •

Zatraceně dlouhý kus cesty to vskutku byl.

A nešlo jen o pouhé překonání dané vzdálenosti, také při ní prožili řadu dramatických okamžiků, kdy kolikrát jen náhodou unikli prozrazení. Těsně je třeba minula kolona vězeňkyň, obklíčená ozbrojenou stráží. Jindy se zaradovali, že vcházejí do lesa, ale po chvíli poznali, že jsou ve veřejném městském parku, kde se procházeli esesáci se svými ženami a potomky. Jedno z děcek dokonce začalo křičet: „Tati, tady v křoví jsou dva legrační páni!“ Otec se dostavil, uviděl dvě nuzně oblečené postavy, ale považoval je za místní žebráky, mávl nad nimi rukou a zklidněně se vrátil ke svým dětem. U Bielska zabloudili a ocitli se přímo v ulicích města a jen obtížně se odtud vymotávali. Nedlouho poté se dostali do vesnice Pisarowice.

A právě tady na ně dolehla krize hladu a únavy.

Rozhodli se požádat o pomoc a zaťukali na dveře u jedné z chalup. Otevřela jim starší žena a domnívala se, že jde o prchající ruské zajatce. Nabídla jim náhražkovou kávu, ohřála brambory, chvíli se na ně zkoumavě dívala a pak řekla: „Ve dne dál jít nemůžete. Musíte tu zůstat, dokud se nesetmí.“ Přivolala pak souseda, který pro ně našel i uplatnění: „Vzadu mám hromadu dřeva, tu je třeba rozštípat.“ Dali se do práce a pak nepohrdli nouzovým lůžkem v boční části domu. Ráno je žena vzbudila už ve tři hodiny. Do ruky jim ještě vtiskla čtyři marky, což přijali až po vysvětlení, že jeden z jejích dvou synů je mrtvý a druhý někde v německém lágru.

Poděkovali a vydali se vstříc horám.

Až do těchto chvil se jim zdravotně vcelku dařilo, ale nyní začaly potíže. Alfreda Wetzlera čím dál silněji pobolívalo koleno, bránilo mu v pohybu, potřeboval by ošetření a dostatek odpočinku, ale oba věděli, že si to nemohou dovolit. Stále se ještě pohybovali v nebezpečném prostoru, kde se nacházelo několik německých pracovních táborů, a co chvíli také zahlédli přemísťující se komanda vězňů a jejich strážce se psy. Další den prožili v úkrytu několika spadlých stromů. Studený severák roztřásal jejich těla zimou. Hadry si omotali mokré a odřené nohy, pak pokračovali v útrpném putování a umiňovali si, že bez zastávky půjdou celou noc.

Wetzlerovi bylo však čím dál hůř, koleno mu viditelně otékalo a v jednom okamžiku rezignovaně zašeptal: „Už nemohu, pokračuj sám!“

„Vyloučeno!“ odpověděl Vrba, „dali jsme se do toho ve dvou – a ve dvou to také dokončíme.“

Dopřát si však museli jednodenní odpočinek.

Prospali spoustu hodin, celý den, dojedli zbytek potravinových zásob a vykouřili na dvě půlky rozdělenou cigaretu – a pak zase šli dál. Pohledem na mapku se ujistili, že putují sice správným směrem, ale že také dorazili k jednomu z nejnebezpečnějších úseků. Stála zde totiž hydroelektrárna, která je jistě přepečlivě střežena. Nad budovou se jako ochrana před nálety vznášela hustá síť balonů – a všude kolem byly holé kopce a planiny bez jediného stromu.

Uvědomovali si: To všechno budeme muset obcházet!

Jiné řešení se nenabízelo, to ale ještě netušili, že jim v příštích minutách půjde doslova o život. Těžko říct, zda si jich při zdolávání jedné ze strání někdo zdola povšiml, či to byla prostě zlomyslná náhoda. Ať to bylo tak či onak, v temném tichu náhle zazněl výstřel, pak druhý a třetí. Vzápětí vyšlehly paprsky reflektorů a zaplavily celý prostor jasným světlem. K palbě pušek se přidal kulomet. Nezbývalo než se ze všech zbývajících sil dát do běhu. Když se dopotáceli na vrchol kopce, střelba ustala a zhasla i světla reflektorů. Pocit bezpečí jim to však nedodalo. Už ani necítili bolest a únavu, všechnu vůli soustředili na záchranu života. Kolem půlnoci dorazili k hromadě zmrzlého sněhu. A až tady, relativně tedy v klidu, se Wetzlerovi v plné síle vrátila do nohy bolest. Vrba mu musel rozříznout botu a zranění primitivními prostředky ošetřit.

„Už to nemůžeme mít příliš daleko,“ utěšovali se pohledem na mapku.

Bylo třeba držet se železniční trati, která vedla k hranici se Slovenskem. Obloukem po stráních minuli vesnici s názvem Milówka a po dalších třech hodinách obtížné chůze se před nimi objevila silueta Skalité, nejvyšší hory ve zdejším prostoru. A nedlouho poté narazili na další překážku: reflektory nasvícené a hlídkami střežené viadukty na té osudné železniční trati, kudy byli do Osvětimi převáženi lidé předurčení k smrti v plynových komorách. Vrba a Wetzler po krátké poradě usoudili, že přejít přes trať by se s pořádnou dávkou štěstí dalo při ranní mlze, kdy se budou noční hlídky střídat s denními.

Z úvah je vyrušily blížící se kroky.

Přitlačili se k zemi a odplížili se za blízký strom. Spatřili dvě postavy. Kdo by to mohl být? Vojáci, civilisté? Za chvíli měli jasno: byla to žena s malým chlapcem. Pak ji slyšeli polsky říkat: „Sedni si tady na ten padlý kmen, Wladku, chvilku si odpočineme.“

Uprchlíci se zvedli ze země.

Nejprve se žena pochopitelně trochu lekla, ale pak je přátelsky oslovila: „Dobrý den, chlapci!“

Odpověděli na pozdrav a čekali, co bude dál.

Účastně si je prohlížela. Nohy měli omotané jen hadry a na sobě špinavé oblečení. Pak se zeptala, kam směřují. Řekli, že jdou za prací. Usmála se a prohodila: „Vypadáte spíš, že jdete z nějaké moc těžké roboty.“ Zřejmě jí tedy došlo, že před Němci odněkud utíkají, a rovnou se zeptala: „Míříte na hranice?“

„Ano,“ řekli, „potřebujeme se dostat na Slovensko.“

„No…“ zamyslela se. „Příliš daleko to není, ale…“ znovu pohlédla na jejich nohy, „ani pro zdravého by to nebyla jen procházka.“ Pak se rozhodla: „Jestli mi věříte, počkejte tady do zítřka, přivedu švagra a něco vymyslíme,“ navrhla. Rozvázala také šňůrku batohu a vytáhla z něho dva krajíce chleba. „Nic lepšího s sebou nemám. Najezte se!“

Hltavě se pustili do jídla.

A nejen tím dávali najevo radost z toho, že potkali člověka, který má dobré srdce.

Začínalo se stmívat, Polka s dítětem se odebrala k domovu, a Vrba s Wetzlerem se rozhodli, že jí uvěří a počkají na místě až do rána. Popošli však přece jen o kousek dál, odkud měli výhled na železniční viadukty. Za tmy tudy projel nákladní vlak směřující na sever.

Tušili, kam souprava míří.

„Asi vezou na smrt holandské Židy,“ s povzdechem prohodil Rudolf Vrba. „Anebo že by už Maďary, o jejichž příchodu se v Osvětimi pořád mluvilo?“

Po neklidné noci, kdy i Vrba začal mít bolestivé potíže s otékajícími nohami, se během rozednívání ukázalo, že místní žena svůj slib myslela vážně. Dostavila se i s postarším mužem, o kterém nevěděli, zda je to její švagr či prostě jen soused, a přinesli dva hrnce vařených brambor, na kterých si Vrba i Wetzler hltavě pochutnali.

„Nyní už vám věřím, že jste z koncentráku,“ prohlásil přihlížející muž, který je zpočátku pozoroval velmi nedůvěřivě a jak se později ukázalo, měl v kapse i připravenou pistoli. „Němci tuší, že spolupracujeme s partyzány, a tak na nás tu a tam zkoušejí triky s provokatéry,“ řekl k tomu na vysvětlenou.

Oba uprchlíci dali najevo, že jim již od počátku nejde prvořadě o záchranu vlastního života, ale že se jako přímí svědkové hrůz Osvětimi chtějí postarat o to, aby se o tom dozvěděl svět a pokusil se dalšímu pokračování vyhlazovacích operací zabránit.

Muž je poslouchal a pak vyslovil nabídku, která jim skoro až vyrazila dech: „Dostanu vás na Slovensko. Zítra. Do té doby si odpočinete v mé chalupě,“ řekl.

A znělo to jako slovo chlapa, kterého život nenaučil mluvit jen tak naprázdno.

Potvrdilo se to hned následujícího večera.

Převedl je přes střežené koleje, kde jim jeho známý, železniční zřízenec, rozsvícenou lucernou dával znamení, kdy bude cesta volná. Pak se vydali strmě vzhůru k dalšímu z kopců Kysuckých Beskyd. Poté, co se lesní pěšina narovnala, jejich průvodce se zastavil a naznačil, že dál už raději nepůjde. Poděkovali mu a on ukázal: „Támhle už je Slovensko a dole pod kopcem vesnice Skalité. Já vím, že je to pro vás dobrý pocit, ale i tam budete potřebovat někoho spolehlivého, kdo se o vás postará. Zapamatujte si jméno Matěj Konečný a číslo 264 – je to hned zkraje dědiny. Ohlaste se heslem ´Živý horal z Milówky´. Fašistům se všemožně vyhýbejte. Ti polští nebo slovenští nejsou o nic lepší než němečtí. A vykládejte o Osvětimi, hodně a všechno.“

• • •

Rozhodně to měli v úmyslu.

„Schovali jsme se mezi stromy na kraji mýtiny a čekali, až se objeví a zase zmizí hlídka,“ zaznamenal o tom Rudolf Vrba. „A potom – potom jsme vstoupili na Slovensko. Poprvé od chvil, kdy jsme v Osvětimi vylezli z té hromady prken, jsme se cítili relativně svobodně, i když v naší rodné zemi stále ještě vládl monsignore Tiso se svými hlinkovci… Jenže svoboda nebyla všechno. Museli jsme se spojit z představiteli židovských organizací a říci jim, že nucené a Němci řízené deportace židovského obyvatelstva do údajných přesídlovacích táborů ve skutečnosti znamenají putování do připravených plynových komor… Bylo by bývalo pro nás bezpečnější zůstat někde v lese, připojit se k partyzánům a bojovat proti Němcům v jejich řadách. To bylo však řešení, které muselo počkat, až do doby, ldy dokončíme úkol, který jsme si předsevzali vykonat.“

Sestoupili do vsi a našli domek, který měli vyhledat.

Zabouchali.

Po chvíli se vrata otevřela, ale Vrba stačil jen vyslovit heslo „Živý horal z Milošky“, načež únavou a vzrušením upadl na zem. Jen skoro v podvědomí slyšel hospodářův hlas: „Hanko, pomoz mi. Někdo tu leží jako poleno.“

Ošetřili je tu, převlékli, nakrmili, ale dále se ti dva zdržet nemohli.

„Kolikátého je?“ zeptali se, protože od sedmého dubnového dne, kdy započal jejich útěk, ztratili přehled o řádu dnů.

Dozvěděli se, že už se blíží 20. duben.

Uvědomovali si, že ubíhající čas má váhu lidských životů, mnoha, přemnoha lidských životů. Především tušili, že nebude dlouho trvat a maďarské transporty se rozjedou na ponurou cestu směr Osvětim.

Jakmile toho tedy byli schopni, vypravili se do blízkého města. Byla to Čadca a právě zde začínal jarmark, což bylo výhodou, protože mezi tolika lidmi nebyli nápadní. Věděli, ke komu mají zamířit – a krátce před polednem opravdu došli k jednopatrovému domu, na jehož dveřích byla plechová tabulka s označením, že zde sídlí praktický lékař MUDr. Pollak. Doktor je pozval dál, vyslechl několik prvních vyjádření o vyhlazování Židů, ale pak se hned ujal svého povolání. „Abyste mohli něco kloudného vykonat,“ řekl, „musíte být především živí a v pořádku.“ Pustil se do práce. Nohy měli oba natolik zrasované, že lékař zhodnotil jejich stav slovy: „Měli jste štěstí, chlapi, mohli jste o ně přijít.“

Teprve pak se vrátil k jádru věci.

„Dal jsem vám nějaké zklidňující injekce, takže dnes přespíte u mne. Jenže tady v zastrčené Čadci toho moc nepodnikneme. Zítra zařídím vaši přepravu do Žiliny, kde se setkáte s představiteli Židovské rady a snad i dalšími vlivnými osobami. Dočkáte se tudíž uplatnění svých znalostí, o což vám… jak říkáte… hlavně jde.“

• • •

Dočkali se, leč nebylo to snadné.

Ještě dřív, než uprchlíkům umožnili mluvit o tom, o čem chtěli mluvit, je čekala důkladná prověrka, protože se – což se dalo pochopit – museli zbavit nabízejícího se podezření, že by mohlo jít o německou provokaci. Přední činovníci zdejšího židovského ústředí, mezi nimiž nechyběl ani ten nejvyšší, jímž byl doktor Oskar Neumann, je odvedli do místnosti, kde měli v tlustých knihách shromážděny jmenovité záznamy o odjezdech jednotlivých transportů v rámci – jak tomu Němci a zmocněnci hlinkovských úřadů eufemisticky říkali – „přesídlovacích akcí do východních oblastí.“

A započal výslech.

„Kdy jste v transportu opustil Slovensko?“ zeptali se třeba Rudolfa Vrby.

Věděl to přesně: „Čtrnáctého června 1942.“

„A odkud jste byl deportován?“

„Z Nováků.“

„Můžete jmenovat někoho z lidí, kteří se s vámi nacházeli ve zmíněném transportu?“

Vyjmenoval jich nejméně deset.

Přikývli, protože záznamy v knihách to potvrzovaly.

Následovalo stejně úspěšně zpovídání Alfreda Wetzlera – a teprve potom dali slovo jim samotným a jejich v Osvětimi tajně pořízeným písemným záznamům.

Rudolf Vrba se ujal slova a to, co následovalo, bylo pro něho – jak přiznává ve své knize Utekl jsem z Osvětimi, jejíž text pod jiným názvem poprvé zveřejnil ve Washingtonu – nesmírně silným prožitkem:

„Viděl jsem, jak se obličeje mužů před námi pomalu mění, z očí se vytrácí podezření a na jeho místo nastupuje čirá hrůza. Myslím, že v tu chvíli pochopili, že těžké desky jejich knih neobsahují nic jiného než matriku zemřelých…, a že po válce, jak měli v plánu, deportované lidi zpátky na Slovensko nepřivedou. V hlavách se jim rozpouštěl mýtus o přesídlovacích táborech. Ten šok byl strašný… Vzali nás pak do oddělených místností a požádali o nezávislá prohlášení. Hodiny jsem diktoval svoje svědectví. Nabídl jsem jim podrobné statistiky o mrtvých. Popsal jsem každý krok odporného podvodu, pomocí kterého bylo do dne našeho útěku z tábora nalákáno do plynových komor přes milion lidí. Vysvětlil jsem mašinérii vyhlazovací továrny a její komerční stránku, obrovské zisky, plynoucí z rabování zlata, šperků, peněz, oblečení, umělých končetin, brýlí, kočárků a lidských vlasů. Vyprávěl jsem, že dokonce i popel, který zbyl z mrtvých, se po průmyslové úpravě používá jako hnojivo, a z tuku, který odtéká při spalování, se vyrábí náhražkové mýdlo. Sdělil jsem vše, co jsem tak dlouho shromažďoval – a potom jsem se zabořil do křesla, v němž jsem seděl, a pocítil jsem ohromnou slabost. Ne kvůli cestě z Osvětimi a celému napětí, které ji provázelo. Ne kvůli tomu, že jsem hodiny mluvil, odhaloval své myšlenky i srdce. Ale proto, že na mě najednou dopadla úleva tak silně, jako by mě někdo udeřil. Vykonal jsem, co jsem si předsevzal vykonat – a moje mysl byla konečně svobodná.“

Ještě však stačil vzrušeně vykřiknout:

„Má zemřít milion maďarských Židů! Osvětim je na ně připravena. Leccos plánují i do budoucna, ale nyní udeřila hodina Maďarů. Když jim řeknete pravdu, vzbouří se a třeba plynovým komorám uniknou. Musíte je ihned informovat.“

Uklidňovali ho. „Jistě, jistě. S jejich předáky jsme v denním kontaktu. Vy si musíte hlavně odpočinout. Postaráme se, abyste měli všechno pohodlí.“

Vskutku se postarali.

Zařídili jim celkovou úpravu jejich vzhledu, dodali nikterak nápadné civilní oblečení, nachystali důstojné ubytování. Oba uprchlíci si připadali, že se snad ocitli v jiném světě, když měli k dispozici byt, kde jim snídani až do postele nosila posluhovačka. A právě tato místní žena způsobila, že pocit uspokojení z vykonaného úkolu se náhle oslabil. Když jednoho rána vstoupila do Vrbova pokoje, tekly jí po tváři neskrývané slzy.

„Co se vám stalo?“ zeptal se Rudolf Vrba.

„Mně nic,“ vzlykla. „Ale deportují Židy z Maďarska. Jsou jich tisíce. Projíždějí Žilinou a jsou nacpáni v dobytčácích.“

• • •

Na tomto místě by mohl příběh skončit.

Rudolf Vrba a Alfred Wetzler odvážným způsobem uprchli z Osvětimi a zvládli podstatu svého poslání. A ještě k tomu navíc, jako kdyby tak trochu za odměnu, válečné i rasové běsnění nakonec přežili, i když poté, co vyšlo najevo, že to byli zřejmě oni, kdo nabídli k výkřiku do světa nejpřísněji utajované informace o nacistických vyhlazovacích operacích, gestapo po nich na příkaz z nejvyšších berlínských míst doslova zběsile pátralo.

Byl by to však neúplný konec.

Protože osudy jejich unikátní zprávy o osvětimském vraždění jsou podobně dramatické a plné zvratů, jako byl útěk těch dvou statečných chlapů. Jejich fakty podložené sdělení se stalo součástí historie doby, lecčeho se díky tomu podařilo dosáhnout, ale mnohé, co se dalo zvnějšku učinit, se z těch či oněch důvodů neučinilo.

Především se nepodařilo zcela zabránit narychlo chystané genocidě maďarských Židů. Mnozí tamní činitelé židovských organizací a s nimi soucítící vládní úředníci – byť i třeba dostali ze Slovenska potřebné varování – neměli dost sil, aby čelili zdrcujícímu nátlaku Němců. Důstojník SS Adolf Eichmann, Himmlerův operativní pověřenec pro „řešení židovské otázky“, mezitím v zákulisí vyjednával. Padl návrh na výměnu jednoho milionu Židů z Maarska za zbrojní a dopravní techniku. Dne 5. dubna 1944, což bylo dva dny před počátkem útěku Vrby a Wetzlera, se projednával další nestoudný požadavek: deportace z Budapešti a jejího okolí by mohly být dočasně zastaveny za sumu dvou milionů amerických dolarů.

Ani návrh Vrby a Wetzlera, aby spojenecké letectvo bombardovalo příjezdové železniční trasy do Osvětimi, jejichž schéma podrobně zakreslili, se neuskutečnil. Americký historik David Wyman k tomu poznamenal: „Pro nejvyšší armádní činitele představovali evropští Židé vedlejší problém a zatěžující břemeno při plánování jejich pozemních i leteckých operací, směřujících především a prvořadě k rychlé porážce Hitlerovy říše.“

I taková může být odvrácená tvář historie.

Dělba na hlavní problém a vedlejší problém: a maďarští Židé se prostě ocitli v té druhé kategorii.

Jen krátkodobý výsledek dosáhl tehdy svou zdržovací taktikou vládce země regent Miklós Horthy, který už dílčími skutky vzdoroval stálému německému poručníkování a za zády Hitlera vyjednával se západními Spojenci. Ve věci místních Židů se na něho – podníceni zřejmě mimo jiné i zprávou Vrby a Wetzlera, která již v té době obíhala evropskými a zaoceánskými diplomatickými a zpravodajskými kanály – obrátili švédský král, papež a předseda Mezinárodního červeného kříže. Regent Horthy, kterému již bylo jasné, že Německo ve válce zcela určitě nezvítězí, dočasně odstranil z vlády hlavní zastánce deportací. Ujistil také zmocněnce neutrálních zemí, že pokud o tom on bude moci v plné míře rozhodovat, likvidační akce nebudou pokračovat. Vlaky se skutečně zastavily a ponechaly 260 000 Židů, směřujících už do Osvětimi, v Budapešti. Zmátlo to i spojenecké generály, kteří nabyli dojmu, že celá ta věc kolem Židů je tím vyřízena.

Jenže tomu tak nebylo.

Horthy byl prostě jen Horthy – a Němci byli Němci.

V polovině října 1944 hitlerovci prosadili svůj recept na řešení problému. Horthy byl násilným pučem zbaven moci a vlády se se pod taktovkou Němců ujali místní fašisté. Důstojník SS Adolf Eichmann, organizačně odpovědný za smrt milionů lidí, se vrátil do Budapešti a protižidovskou kampaň ještě zesílil. Ale i přes toto „maďarské zdržení“ vražedný velkoprovoz v Osvětimi-Birkenau nijak nezahálel. Již v srpnu dorazily transporty z Lodže, což přineslo rychlou smrt 65 000 lidí. A pak se naplno rozjely i „dodávky“ z Maďarska: jen během jediného letního měsíce bylo ve zdejších plynových komorách zahubeno a v krematoriích spáleno více než 200 000 maďarských Židů.

Válka v té době byla již téměř rozhodnuta.

Porážka „třetí říše“ se stávala pouze otázkou času.

Čas v Osvětimi se však počítal jinak a zdejší apokalypsa pokračovala dál. Jen jedno však bylo jiné než předtím: svět už o tom věděl.

Pokud chtěl vědět.

• • •

Zpráva dvou mužů, kteří uprchli z Osvětimi a pěšky doputovali až do Žiliny, se stala pojmem. Britský historik John S. Conway o tom v doslovu k Vrbově později, již v americkém exilu napsané knize uvedl: „Úspěšný útěk Vrby a Wetzlera v dubnu 1944 a jejich odhodlání informovat svět o ohavnostech, jichž byli svědky, byl vzorným a odvážným krokem. Zpráva Vrby a Wetzlera napomohla mobilizaci světového svědomí proti zhoubné tendenci jednat s lidskými bytostmi jako se snadno obětovatelnými předměty, jejichž vyhlazení lze ospravedlnit státními zájmy. Zpráva Vrby a Wetzlera, která v roce 1944 prolomila zdi mlčení o rozsahu nacistických zvěrstev a úspěšně se postavila nedůvěře a skepticismu světové veřejnosti, si zasluhuje spravedlivé místo jako jeden z klíčových dokumentů o holocaustu.“

Klíčový dokument…

Na počátku toho, co bylo takto právem označeno, je sedmačtyřicet stran slovensky psaného textu, naťukaného v Žilině na prastarém psacím stroji a datovaného 25. dubnem 1944.

A obsah?

Po krátkém úvodu o tom, jak se oni sami dostali do koncentračního tábora, zde bylo podle paměti a hlavně poznámek, tabulek i náčrtů, jež si Rudolf Vrba pořizoval již v Osvětimi a při útěku je skrýval v kovových trubičkách, popsáno schéma Osvětimi-Birkenau. Popsán byl celý systém elektřinou napájeného ohrazení, strážní věže, baráky pro vězně, dále členění na ženský, mužský tábor, cikánský tábor a lazaret. Dále zde byly uvedeny podrobnosti o vnitřní samosprávě tábora a opomenuta nebyla ani jména a hodnosti hlavních velitelů z řad důstojníků SS. Stěžejní část zprávy tvořil detailní popis postupu při vraždění v plynových komorách a likvidování těl v krematoriích, zpočátku i na volných prostranstvích. Věcnou formou, a to podle vězňům přidělovaných čísel, byly ve zprávě chronologicky seřazeny přehledy transportů na smrt zhruba od dubna 1942 do konce března 1944. Seznam to byl natolik obsáhlý, že ilustrovat ho lze jen na pár příkladech.

Vězňové s čísly 40 000–40 150: jednalo se o 150 slovenských židovských rodin, tedy včetně dětí,

čísla 40 150–43 800: transport francouzských, vesměs naturalizovaných Židů,

čísla 43 800–44 200: další transport ze Slovenska – několik dívek bylo přechodně posláno do ženského tábora, zbytek šel rovnou na smrt,

od čísla 80 000 výš byl zaznamenán začátek systematického vyvražďování polských ghett, kdy plných třicet dnů pracovala speciální komanda u plynových pecí a krematorií v nepřetržitém provozu,

čísla 171 000–174 000: konec února a počátek března 1944 – příjezdy vlaků se Židy z Holandska, Belgie a Francie, z nichž naprostá většina byla okamžitě po opuštění vagonů zahnána do plynových komor…

Autoři zprávy se pokusili také o součtový odhad.

Podle jejich výpočtů byl v Osvětimi-Birkenau za období, kdy tam nuceně pobývali a měli možnost provoz smrti sledovat, tedy od jara 1942 do jara 1944, zavražděn nejméně milion mužů, žen a dětí, z toho celých 900 000 jich pocházelo z Polska.

• • •

Čísla nad rámec lidského chápání.

Je vůbec něco takového možné? ptali se ti, kteří s nimi přišli do styku.

Počáteční hrůzostrašné zvěsti o tom, jaké zločiny páchají nacisté na Židech, Polácích a Rusech ve východní Evropě, začaly kolovat ve spojeneckých zemích již na podzim roku 1942. Nepodloženým informacím se však příliš nevěřilo. V jistém slova smyslu se tudíž stala přelomem věcně zformulovaná zpráva Rudolfa Vrby a Alfreda Wetzlera, která byla ve slovenštině a hned poté i v německém překladu předána předána nejprve do Budapešti, neboť maďarským Židům – jak víme – hrozilo bezprostřední nebezpečí.

Současně putovala zpráva i na jiná místa: v květnu 1944 se ocitla ve Švýcarsku, předána byla židovským představitelům v Cařihradu a světovému židovskému výboru v Ženevě. V polovině června se s ní seznámil také československý exilový politik dr. Jaromír Kopecký, který faktografický výtah z dokumentu poskytl švýcarskému, anglickému a americkému tisku.

Naplňovala se prvotní touha Vrby a Wetzlera, ovlivňující všechny jejich kroky:

„Svět se o tom musí dozvědět…!“

Dozvídal se.

Sedmého června 1944 s pohnutím v hlase hovořil britský ministr zahraničí Robert Anthony Eden před anglickou sněmovnou o hrůzách nacistického koncentračního tábora v Osvětimi – a uváděl podrobnosti, které byly téměř doslovnými citáty z Vrbovy a Wetzlerovy zprávy. Edenovu vyjádření se v následujících dnech podrobně věnovala všechna britská média. Podobně tomu bylo i v USA, kde v druhé polovině listopadu 1944 vydal vládní Výbor pro válečné uprchlíky (War Refugee Board – WRB) speciální publikaci o hitlerovských vyhlazovacích operacích, z níž v nejbližších dnech přineslo obsáhlé citáty třiaosmdesát deníků a časopisů na celém území Spojených států. Tak třeba velmi vlivný New York Times v neděli 26. listopadu na své titulní straně pod výrazným titulkem – Existence nacistických táborů smrti potvrzena! – uvedl, že se jedná o první detailní zprávu o organizovaných zvěrstvech, založenou na informacích od přímých svědků.

Ano, svět se dozvídal o tom, co se dozvídat měl.

Měl a musel.

Jinou a důrazně se nabízející otázkou je, zda se na to v rámci protihitlerovské koalice a třeba i nejvyšších míst vlivné katolické hierarchie reagovalo tak, jak by asi bylo potřeba reagovat – ale to už je problém, který o mnoho řádů přesahoval možnosti těch dvou, kteří s nasazením vlastních životů nabídli své unikátní svědectví.

A jaké byly jejich další osudy?

Na Slovensku, kde se dění od jara směrem k létu čím dál víc nachylovalo k výbuchu všenárodního protiněmeckého povstání, se podařilo zajistit jejich bezpečný pobyt. Obdrželi hodnověrné dokumenty na změněná jména a byli dopraveni do Liptovského Sv. Mikuláše, kde se mohli dokonce volně pohybovat. Po několika dnech obdrželi pokyn, že se za přísného utajení mají dostavit do kláštera Svatý Jur poblíž Bratislavy. Očekával je zde sám papežský nuncius z Budapešti monsignore Angelo Rotta, s nímž poté rozmlouvali více než šest hodin. Probíral s nimi snad každý řádek jejich zprávy. „Když jsme skončili tuto pitvu hrůz, nuncius jen stěží skrýval pláč,“ zapamatoval si Rudolf Vrba, „a zapřísahal se, že v rámci svých možností podnikne příslušné kroky.“

Nedlouhé poté se životní cesty Vrby a Wetzlera rozdělily.

Každý šel prostě svou cestou.

Rudolf Vrba odjel na západní Slovensko a vstoupil do partyzánského oddílu, jemuž velel legendární rotmistr Milan Uher. A u Staré Turé mu nedlouho poté byla nabídnuta šance přímého střetu se sedmisetčlennou stíhací jednotkou SS. Popsal ty okamžiky působivými slovy: „Zaútočili jsme, běžel jsem, střílel a slzy štěstí mi stékaly po tvářích. Běžel jsem dopředu! Ne dozadu!“ A také mu po chvíli, kdy boj vítězně skončil, přišla na mysl slova z Písma: „Je zlem poddat se aktivně nebo pasivně zlu jako jeho nástroj, jeho nečinný pozorovatel nebo dokonce jeho oběť.“

V tom směru měli oba – Vrba i Wetzler – čisté svědomí.

Před Stvořitelem i před lidmi.

Nepoddali se.

Alfred Wetzler prožil pak zbytek života na Slovensku a sdílel osud mnoha jiných, kteří se nepřidali k mocným. Až do roku 1950 působil jako redaktor, později již mu byly určeny jen dělnické a podřízeně zaměstnanecké profese. Pod pseudonymem Jozef Lánik sepsal o tom, co prožil, knihy Oswienčim, hrobka štyroch milionov ĺudí a Čo Dante nevidel – a je příznačné, že první z nich vyšla ještě v roce 1945 a druhá až skoro po dvaceti letech, v době částečného politického uvolnění. Od roku 1970 pobíral Alfred Wetzler invalidní důchod a společensky nijak neoceňován zemřel v Bratislavě 8. února 1988: nedožil se tedy o několik málo měsíců ani svých sedmdesátin. Uznání přišlo až v nových časech, kdy mu v roce 2007 prezident Slovenské republiky Ivan Gašparovič in memoriam udělil státní vyznamenání Kříž Milana Rastislava Štefánika I. třídy.

Pouť Rudolfa Vrby byla pestřejší.

Po osvobození se přestěhoval do Prahy, vystudoval Vysokou školu chemicko-technologického inženýrství a časem se stal mezinárodně uznávaným odborníkem především v oboru biochemie mozku. Vůči nesvobodným poměrům v komunistickém Československu zaujímal čím dál víc kritický postoj. Pobuřovaly ho kromě všeho jiného i antisemitské nálady, které se projevovaly zejména v období kolem politického procesu s Rudolfem Slánským a jeho spoluobžalovanými, což vše ve svém dusivém souhrnu vyústilo v rozhodnutí o emigraci. Využil k tomu v osmapadesátém roce hostování na univerzitě ve Štrasburku, odešel pak do Izraele, kde mimo jiné působil jako biochemik na ministerstvu zemědělství. V roce 1960 mu byla nabídnuta účast na výzkumu v rámci prestižní Britské lékařské vědecké rady, pozvání přijal, načež se Londýn na mnoho příštích let stal jeho novým domovem.

A také zde započala další etapa Vrbova života.

Etapa tvůrčí.

Právě v té době totiž došlo k dopadení a únosu v Argentině se skrývajícího „architekta holocaustu“ a v podstatě tedy masového vraha Adolfa Eichmanna. Izraelská vláda ohlásila, že ho míní postavit před spravedlivý soud. Nejen v Británii, ale v celém světě se tehdy začalo debatovat o Osvětimi a dalších dosud značně opomíjených otázkách souvisejících s obludným nacistickým vyhlazovacím programem. Ozývaly se názory a údaje zasvěcené, odpovědné, ale často také matoucí a nedůstojně zjednodušující. Rudolf Vrba usoudil, že za daných okolností nemá právo mlčet a dospěl tudíž k dalšímu ze svých osudových životních rozhodnutí.

Musím opět vydat svědectví!

Spojil se s irským novinářem Alanem Besticem a s jeho pomocí zveřejnil na jaře 1961 několik na sebe navazujících článků ve vlivném deníku Daily Herald. Ohlas byl ohromující, náklad deníku v těch dnech stoupl o desítky procent, ale také se Vrba setkal s velmi zvláštní kritikou. A je to příběh, který by bylo hříchem opomenout. Vrbu totiž v jeho londýnském bydlišti navštívil místní válečný veterán, který při invazi do Francie přišel o nohu, a nyní jako mlékař donášel do zdejších domácností základní potraviny. Požádal Vrbu o rozhovor a otevřeně mu řekl, že jeho článkům o Osvětimi prostě nevěří. A zdůvodnil to velmi věcně: „Mám manželku, která je hodná, starostlivá, ale dost… no, jednoduchá. Ale zkuste jí říct, že někdo chce ublížit našim třem dětem! Vezme sekeru, vezme kuchyňská nůž a mohli by si něco zkusit. A to je, jak říkám, docela hloupá. A vy mi chcete namluvit, že všichni ti chytří a vzdělaní Židé z celé Evropy vzali své děti za ruce a odvedli je náckům do těch jejich hnusných plynových komor? To přece není možné!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Útěky z pekla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.