HMAV Bounty

Václav Králíček

Vzbouřenci a ztroskotanci

DRAMA BOUNTY A PANDORY

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

PRAŽSKÁ VYDAVATELSKÁ SPOLEČNOST

Ediční rada Edice Magnetka:

Prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc., (FF UK Praha, Technická univerzita Liberec)

Doc. PhDr. Jan Halada, Csc., (FSV UK Praha, Institut komunikačních studií)

Prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (Univerzita Hradec Králové)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

JUDr. František Čermák

Copyright © Václav Králíček, 2015

Czech edition © Nakladatelství Epocha, 2015

ISBN (e-pub) 978-80-7425-467-3

ISBN (mobi) 978-80-7425-468-0

Motto:

Když se v dáli ztrácel přetížený člun s nepatrným množstvím zásob, které by za normálních okolností vydržely osazenstvu tak na pět dní, nikdo na palubě HMAV Bounty by na jejich životy nevsadil snad ani penny.

Začala neuvěřitelná anabáze malé skupinky mužů v otevřeném člunu pod velením pětatřicetiletého poručíka, který měl k dispozici jen jedny staré hodinky, malý kompas a fenomenální navigátorskou paměť. To, že dokázal urazit přes 3600 námořních mil neznámým oceánem, z toho takřka polovinu cesty v bouřích, chladu a zimě, vzbuzuje obdiv dodnes.

Jaké asi musel zažívat pocity guvernér holandského Coupangu, když se jednoho červnového dne roku 1789 u mola znenadání objevila tahle skupina otrhaných, špinavých, nemocných a doslova vychrtlých Angličanů na pokraji smrti?

A co se mu odehrávalo v hlavě o dva roky později, když u mola opětovně přistály čluny přeplněné Angličany, tentokrát s trosečníky z HMS Pandora…?

Obsah

PÁR ŘÁDEK NA VYSVĚTLENOU

KAPITOLA PRVNÍ
Vzbouřenci / HMAV Bounty

KAPITOLA DRUHÁ
Ztroskotanci / HMS Pandora

MÍSTO ZÁVĚRU

PŘÍLOHY

Rozkaz Admirality veliteli HMAV Bounty

Dopis poručíka Bonda

CHRONOLOGIE UDÁLOSTÍ

LITERATURA

O AUTOROVI

Pár řádek na vysvětlenou

Jako kluk jsem se s partou kamarádů jedno odpoledne usadil v pražském kině Alfa (mělo tehdy největší plátno v celé zemi, mnohem větší než tenisový kurt) ve druhé řadě, takže jsme seděli přímo pod ním. Přesto jsme byli nadšeni, že jsme lístky vůbec sehnali.

Zatímco mí kamarádi hltali hollywoodsky cudně odhalené tahiťanky, já jsem o trochu víc obdivoval krásnou loď. Za pár dní jsem proto v modelářské prodejně zakoupil plány HMAV Bounty a pustil se do stavby. Nedokončený trup a ještě pár drobností dodnes uchovávám s pietou na polici a už přes čtyřicet let z nich stírám prach.

Jsem velmi vděčný mé ženě, dceři, synovi a nakladatelství Epocha za jejich trpělivost a podporu. Mohl jsem alespoň přeneseně dostavět svůj dětský sen.

Praha, léto 2015

MALÁ, ALE DŮLEŽITÁ POZNÁMKA

Základní anglickou námořní mírou v XVIII. století nebyla míle, jak je tomu dnes, ale jednotka zvaná league (nemá český ekvivalent ani název) odpovídající délce 2,6 námořní míle, tedy 4,828 km.

V textu zachovávám původní názvy ostrovů, tak jak je znali současníci (v závorkách pak uvádím názvy současné). Například ostrov Otaheite, jeden z hlavních hrdinů následujícího příběhu, známe jako Tahiti. A stejně krkolomně jako místopisné názvy nám občas připadají i fonetické přepisy jmen ostrovních panovníků.

KDYBY TĚCH FILMAŘŮ NEBYLO

O vzpouře na lodi Bounty vyšlo a stále vychází nepřeberné množství knih (nakonec i tato publikace je toho důkazem). Přesto k její slávě nejvíce přispěl filmový průmysl. Onen úžasný konflikt mezi kapitánem, prvním důstojníkem, posádkou, a především katastrofické vyvrcholení jejich vzájemných vztahů mohl film nechat jen stěží nepovšimnutým.

Poprvé drama vzpoury přenesli na filmové plátno v roce 1933, kdy si Fletchera Christiana zahrál Errol Flynn, ale to se film ještě jmenoval In the Wake of the Bounty. O dva roky později už studio Metro-Goldwyn-Mayer natáčelo The Mutiny on the Bounty. Hlavní roli poručíka Christiana ztvárnil proslavený miláček žen Clark Gable, zlého kapitána Charles Laughton a režie se ujal Frank Lloyd. Historická přesnost ale dostala trochu na frak, scénář vycházel z bestselleru K. Nordhoffa a J. N. Halla, přesněji z prvních dvou dílů The Bounty Trilogy (Mutiny on the Bounty, Men Against the Sea a Pitcairn Island). Velkofilm zaznamenal úžasný úspěch nejen díky představitelům hlavních rolí. Už tehdy se pro zvýšení autenticity natáčelo přímo na Tahiti.

V roce 1962 se studio Metro-Goldwyn-Mayer pokusilo úspěch zopakovat. Scénář opět vycházel z trilogie K. Nordhoffa a J. N. Halla a do hry o přízeň diváků nasadilo těžký kalibr. Proti sobě stáli Marlon Brando a Trevor Howard, režii vedl Lewis Milestone. Aby si studio pojistilo úspěch, vynaložilo na výrobu filmu tehdy astronomickou částku 19 milionů dolarů. Výsledek byl tristní. Film vydělal v distribucích jen dvě třetiny vložených peněz.

Přesto bylo natáčení filmu velmi zajímavé: poprvé použili skutečnou repliku lodi, nikoliv již existující upravené plavidlo. Bounty stavěli v Novém Skotsku a na moře ji spustili v roce 1960. Při stavbě vycházeli z archivních plánů Admirality, přesto byla filmová Bounty o deset metrů delší. Měřila 36,6 metrů a spolu s větším výtlakem dostala i královské plachty na přední a hlavní stěžeň. Původní Bounty nesla jen tři – hlavní, košovou a brámovou. Ke zvětšení lodě došlo především kvůli tomu, aby se na ni vešel filmový štáb.

Loď prožila velmi pestré osudy. Roky kotvila v St. Petersburgu na Floridě, kde ji až do poloviny osmdesátých let minulého století obdivovaly zástupy turistů. Později, to už patřila Tedu Turnerovi, který ji společně s filmovým archívem MGM koupil v roce 1986, hrála ve filmu Ostrov pokladů (Charlton Heston a Christian Bale). Technický stav lodě se rapidně zhoršoval, také nepochopitelným zásahem kapitána Robina Walbridge, který nechal odstranit měděné obložení a nahradit je barvami údajně mnohem vydatněji odpuzujícími mořské živočichy. Loď ztratila licenci pro plavbu, a proto v roce 2002 prošla velmi důkladnou rekonstrukcí. To už od roku 2001 patřila HMS Bounty Foundation. Opět se vydávala na výletní plavby a byla i k dispozici filmařům. Ti ji využili například ve dvou dílech Pirátů z Karibiku a také v pornofilmu Piráti z roku 2005.

V dubnu 2006 došlo opětovně na opravy, které o rok později stály další tři miliony dolarů. Loď se pak vydala na sedmitýdenní turné ve stopách původní HMAV Bounty. Pro neustále vzrůstající náklady na údržbu se jí od roku 2010 pokoušeli majitelé zbavit. Během zpáteční plavby se dostala 25. října 2012 vinou kapitána Walbridge (alespoň tak vyzněl výsledek vyšetřování) do hurikánu Sandy. Nabírala vodu a posádka se ji rozhodla opustit. Bounty se potopila asi 260 kilometrů od pobřeží Severní Karolíny. Ze šestnáctičlené posádky se podařilo zachránit čtrnáct lidí, ale Claudene Christiana (údajně potomka Fletchera Christiana) se již oživit nepodařilo. Moře si vzalo i kapitána Walbridge, bezvýsledné pátrání ukončila US Coast Guard 1. listopadu 2012.

Přes propadák ze šedesátých let se filmaři námětu nevzdali a v roce 1984 režisér Roger Donaldson opětovně oživil dávný příběh. Adaptace se pravděpodobně nejvíce přiblížila historické pravdě, ale děj částečně přišel o atraktivnost. Najednou nic nebylo černobílé a pravda se hledala jen obtížně. Christian i Bligh byli mnohem více lidmi se všemi přednostmi a chybami. Přestože se film hemžil slavnými jmény (Mel Gibson jako Christian, Anthony Hopkins v roli Blighe, sir Laurence Olivier si s chutí zahrál starého admirála Hooda, mezi námořníky vyčníval Liam Neeson), fronty u pokladen nestály a kasovní trhák to nebyl.

I pro tento film si nechali filmaři postavit kopii HMAV Bounty. A i tentokrát byla mnohem delší. Při délce 40,5 metru dokonce o 13 metrů oproti původní a pochopitelně i s více jak o třetinu větší tonáží. Loď s kovovým trupem stavěli ve Whangarei na Novém Zélandu a na moře spustili už v roce 1979. Kromě moderního navigačního vybavení dostala diesel o výkonu 415 koňských sil (309 kW), který jí umožňoval plavbu rychlostí až 8 mil.

Po dokončení filmu loď pobývala ještě dva roky v Los Angeles. Tady ji koupila společnost zabývající se rekreačními plavbami v Austrálii. Dnes je v majetku čínské společnosti sídlící v Discovery Bay v Hongkongu a na výletní plavby se vydává pod svým počínštěným jménem.

KAPITOLA PRVNÍ

Vzbouřenci / HMAV Bounty

KDYŽ SE ZE SOUKROMÝCH ZÁJMŮ STANOU ZÁLEŽITOSTI KORUNY

Dělo a děje se to odjakživa. Nahradí-li soukromý zájem státní, okamžitě všechno jde. Karibská oblast byla vždy nesmírně bohatá na třtinový cukr, rum, mahagon, koření, ovoce, kávu či kokos a jako taková se velmi rychle ocitla v hledáčku španělských a poté francouzských, holandských i anglických obchodníků. Po rozdělení sfér vlivu sestávala anglická Západní Indie z Baham, Barbadosu, Britské Guyany, Hondurasu, Jamajky, Tobaga a Závětrných i Návětrných ostrovů. Na plantážích pracovaly ke všeobecné spokojenosti tisíce otroků dovezených z Afriky. V onom bezchybném soukolí vyvstala nepříjemná potíž, a tou se stalo zásobování. Po desetiletí se řešilo bezproblémovým dovozem z nedalekého amerického kontinentu, ale tato výhoda po vyhlášení nezávislosti kolonií roku 1776 zmizela v nenávratnu.

Ale již drahnou dobu předtím se dostatečným přísunem potravin zabývali kromě jiných i velcí obchodníci, jakými byl například Duncan Campbell a zejména Joseph Banks, který v těchto oblastech vlastnil své finančně velmi výnosné latifundie. Obchodníci proto v roce 1775 vytvořili Výbor pro Západní Indii. Tuto silnou zájmovou lobby zaujala myšlenka dovozu chlebovníku, asi kilogram těžkých plodů, které jsou vynikajícím zdrojem škrobu, pečou se, vaří a nahrazují brambory. Další vyhledávanou plodinou byl mangostan, přibližně o velikosti rajčete, bohatý na vitamin C, cukr a škrob. Je známý především pro své antibiotické a antiparazitní účinky na hojení ran, tuberkulózu a malárii, ale užívaný i při průjmech či katarech.

V roce 1777 vznikl dokonce fond s vypsanou odměnou pro toho, kdo úspěšně dopraví chlebovník do Západní Indie z Polynésie. Právě tady se s jeho přednostmi seznámil Joseph Banks. Jenže uběhlo deset let a nic se nedělo. Možná i proto se počátkem roku 1787 dohodli pánové Banks, Townshend a lord Sydney na iniciativě ohledně přestěhování chlebovníkových rostlin. Sešly se zde společné zájmy vynikajícího botanika a zároveň úspěšného obchodníka s mužem, který vykonával nejvyšší politické funkce v království. Nedalo jim mnoho práce přesvědčit o výhodnosti celého podniku krále Jiřího III., který byl sám zaníceným botanikem. Proto mohl již 5. května 1787 zaslat lord Sydney dopis Admiralitě, ve kterém se z celého záměru stal důležitý zájem Koruny.

Konkrétní kroky k prozkoumání možnosti přesunu chlebovníkových rostlin uskutečnil právě sir Joseph Banks (1743–1820), který byl snad nejvýznamnějším botanikem své doby. Zkušenosti měl, zúčastnil se první velké objevitelské cesty kapitána Jamese Cooka (1728–1779) v letech 1768–1771, která ho proslavila. Na výpravu podporovanou panovníkem se Joseph Banks vydal z titulu oficiálního botanika. V té době už byl členem Královské společnosti. Ze svého financoval dva přírodovědce, Švéda Daniela Solandera a Fina Hermana Spöringa. Banksův tým dále tvořili dva výtvarníci, sekretář a dva černošští sloužící. Nalodili je včetně velkého množství přístrojů, celé knihovny, nádob pro uchovávání vzorků a pomůcek k lovu a odchytu. Aby se Banks mohl výpravy zúčastnit, dotoval svou přítomnost včetně plně profesionálního týmu spolupracovníků na tehdejší dobu královskou částkou 10 000 liber. Celkové náklady na výpravu se přitom vyšplhaly jen na 5394 liber.

Během plavby s Cookem se Banks dostal na Nový Zéland: po 127 letech tu byli prvními Evropany po Abelu Tasmanovi (1603–1659). Putovali ještě dál. Takřka polovinu roku 1770 strávili u pobřeží Nového Holandska (Austrálie) a studiem Velkého bariérového útesu. Podrobné znalosti nových území mu následně umožnily vášnivě obhajovat osídlování Nového Jižního Walesu a kolonizaci Austrálie všeobecně. Za vstupní bránu považoval zcela logicky Botany Bay: posádka zde dlouhé týdny opravovala HMSEndeavour poškozenou Velkým bariérovým útesem.

Na podzim se Cook vydal do Holandské Východní Indie. Ještě před přistáním v Batavii (Jakarta) musela posádka kapitánovi přísahat mlčenlivost o nově objevených územích. Po provedených opravách se nakonec po třech letech výprava vrátila 12. července 1771 zpět do vlasti.

Pilný, zámožný a vzdělaný Banks vzápětí udělal závratnou kariéru a 30. listopadu 1778 dosáhl pomyslného vrcholu – byl zvolen prezidentem Královské společnosti (The RoyalSociety). Vedl ji celých 41 let. Záběr jeho činnosti by se do několika řádek rozhodně nevešel, ale pro nás je důležité, že dobře znal a přesně odhadl schopnosti námořního poručíka Williama Blighe. Banks účinně radil králi Jiřímu III. při budování Royal Botanic Gardens a své emisary posílal na další botanické výpravy po celém známém světě. Na jeho impuls putoval George Vancouver severovýchodním Pacifikem, Allan Cunningham do Brazílie a k severozápadnímu pobřeží Austrálie. William Bligh se na jeho přímluvu měl postarat o transport chlebovníku z jižního Pacifiku do karibské oblasti.

Naposledy se Joseph Banks osobně angažoval ve prospěch Williama Blighe v roce 1805. Tehdy jej doporučil do funkce guvernéra Nového Jižního Walesu.

SPOŘIVÁ ADMIRALITA

Přestože první Lord Admirality lord Howe neustále bojoval se snižujícím se rozpočtem, ani na chvíli neuvažoval o použití vlastní lodě. Admiralita proto vypsala 9. května 1787 jakési výběrové řízení na odkup vhodného plavidla daných technických parametrů. Usoudili, že k účelu postačí nepříliš velká loď s tonáží okolo 250 tun.

Do užšího výběru majitelé nabídli pět lodí. Lynx o tonáži 300 tun – majitelem nebyl nikdo jiný než obchodník Campbell, který požadoval 2200 liber šterlingů. Pánové Wellbank, Sharp a Brown nabídli lodě dvě – Shepherdess (o výtlaku 270 tun) za cenu 2050 liber a Bethii (230 tun) za 2600 liber. Dawson navrhl loď William Pitt (240 tun) za 1200 liber. A loďař Elches navrhl postavit úplně novou loď o tonáži okolo 250 tun za cenu 9 liber a 10 šilinků za tunu. Dodatečně se ještě přihlásil majitel lodi Harriot.

Po pečlivém zvážení komise doporučila Admiralitě odkup lodě Bethia. Počkala nicméně na posudek sira Bankse, který poměrně novou loď zhlédl 21. května 1787. Komise pro jistotu vyslala na obhlídku lodě i pracovníky loděnice v Deptfordu. Nakonec Admiralita koupila loď laciněji, jen za 1950 liber – možná i proto, že odhadované změny se s ohledem na potřeby výpravy vyšplhaly mnohem výše.

Původně Bethii stavěli pro přepravu uhlí. Takových se u pobřeží Anglie plavily desítky, možná i stovky. Když vybírali loď pro první Cookovu výpravu, také Earl of Pembroke postavená v roce 1764 a přejmenovaná na HMS Endeavour sloužila k témuž účelu. K jejím základním charakteristickým znakům patřilo i poměrně ploché dno.

Ještě v den koupě, 26. května 1787, Bethii přepravili do loděnice v Deptfordu k provedení patřičných úprav před cestou. Neuběhlo ani čtrnáct dní, a 8. června Královské námořnictvo loď zapsalo do stavu pod novým jménem HMAVBounty (Štědrá). Ačkoliv patřila válečnému námořnictvu, válečnou lodí de facto nebyla. Proto také k jejímu jménu nepřipsali obvyklou zkratku HMS, ale HMAV – His Majesty’s Armed Vessel (Ozbrojená loď Jeho Veličenstva). Podle klasifikace patřila do šesté třídy, měla plné ráhnové oplachtění, ale nemusel jí velet kapitán či post-kapitán (vyšší velitelská hodnot); plně dostačovala hodnost poručíka.

O VELITELI SE ROZHODOVALO MEZI PŘÁTELI

Ideoví spoluautoři připravované výpravy se poměrně lehce domluvili na veliteli. Vždyť přímo jedné z Campbellových lodi velel vynikající navigátor a přímý účastník tragické třetí Cookovy výpravy William Bligh. Jako nepřímý důkaz kvalit zmíněného důstojníka posloužilo i to, že se při sestavování posádek jeho lodi námořníci nijak nevyhýbali a rádi zde sloužili.

William Bligh se narodil 6. září 1754 v malém městě St. Tudy v Cornwallu v rodině celníka. O budoucnosti malého Williama měli rodiče od počátku jasno, a když mu bylo sedm let, zapsali ho 1. června 1761 jako „kapitánského sluhu“ na HMS Monmouth. Řadová válečná loď třetí třídy vyzbrojená 70 děly byla i na poměry Královského námořnictva velmi stará. Při nástupu malého Williama sloužila už takřka sto let (do služby vstoupila v roce 1667) a její stav tomu odpovídal. Prošla sice několika přestavbami, ale poslední proběhla v roce 1742. William na její palubě prodělal válečné tažení u Belle Île. Traumatické zážitky sedmiletého chlapce se v každém případě natrvalo podepsaly na jeho charakteru.

V šestnácti letech už patřil mezi zkušené námořníky (Able Seaman) a pomalými krůčky postupoval výš a výš. Naštěstí se neustále válčilo, a tak měl o práci postaráno. V roce 1776 sloužil už jako velitel (angl. Master byla hodnost blížící se důstojnické). Vedl loď, měl na starosti vše včetně navigace, technického stavu a podepisoval zápisy v lodním deníku a plavebním deníku i účetní knihu. Kariéru mu trochu usnadňovala i dětská touha stát se umělcem. Skvěle kreslil a docela dobře psal. Vynikal ve studiu a okolí jej brzy považovalo za zázračného navigátora a kartografa.

Jeho pověst se dostala i ke Cookovi a zajistila mu místo na palubě HMS Resolution při třetí objevitelské výpravě. Bligh se pro své odborné kvality i přes své mládí (bylo mu pouhých jednadvacet let) stal navigátorem této výpravy a jeho služeb si Cook velmi cenil. To, že plavba nakonec vyústí v zabití geniálního mořeplavce, nikdo nepředpokládal, tím méně Bligh. Stal se dokonce přímým svědkem smrti obdivovaného velitele.

HMS Resolutionvybavili jedním z nejpřesnějších přístrojů své doby, azimutálním kompasem. Cookovi jej věnoval na jeho druhou výpravu sir Banks a zaplatil za něj hodináři a výrobci přesných přístrojů Gregorymu z Londýna tehdy neuvěřitelných 80 liber. Během cesty se William Bligh poprvé setkal s fenoménem chlebovníku, jehož plantáže poznal na Havaji. Díky obdivu k rostlině dokonce dostal mírně hanlivou přezdívku „Chlebovníkový Bligh“. I to v budoucnu přispělo k jeho jmenování velitelemHMAV Bounty.

Po návratu do vlasti se mladý námořník oženil. Zamiloval se do slečny Elizabeth Bethamové, dcery výběrčího cel. Betsy, jak jí po celý život něžně říkal, pojal 4. února 1781 za svou zákonnou choť. Postupně mu porodila šest dcer a byla mu jedinou opravdovou oporou ve všech potížích.

V témže roce se konečně dočkal důstojnické hodnosti na HMS Berwick, řadové lodi o 74 dělech. Vystřídal ještě HMS Princess Amelie a HMS Cambridge, obě o 80 dělech, když najednou v roce 1782 přišel mír. Americká válka o nezávislost skončila a žádný válečný konflikt na obzoru nebyl. Pro mladého čerstvě ženatého poručíka to znamenalo kariérní katastrofu. Velké množství válečných lodí najednou přecházelo do rezervy a nepotřebné důstojníky posílali na tzv. half-pay, čili vynucenou dovolenou s polovičním platem.

Naštěstí měla Betsy strýčka. Sir Duncan Campbell se ani chvíli nerozmýšlel a důstojníka s takovou praxí okamžitě zaměstnal na své lodi ve Východoindické společnosti. Bligh nejdříve velel obchodní lodi Lynx a poté dostal velení úplně nové lodi Britannia. Zatímco sir Campbell seznamoval navigátora Williama Bligha se sirem Banksem, což se pro jeho budoucnost nakonec vyjevilo jako klíčové, manželka Betsy mu představila mladého muže z příbuzenstva, toužícího po námořní kariéře – Fletchera Christiana. Na Betsyinu přímluvu a hlavně s ohledem na velmi vlivné příbuzenstvo jej Bligh přijal nejen do posádky Britannie, ale také poměrně záhy i jako přítele.

TEN DRUHÝ

Fletcher Christian byl o deset let mladší. Narodil se 25. září 1764 ve velmi bohaté a vlivné rodině sídlící na ostrově Man a západním pobřeží Anglie v oblasti Cumberlandu. Naneštěstí mu záhy zemřel otec a rodinné poměry se podstatně zhoršily. Přesto se matka snažila všem svým žijícím dětem zajistit co nejlepší vzdělání. Fletcher se narodil v pořadí jako sedmý z deseti dětí, ale čtyři sourozenci zemřeli. Od devíti až do svých šestnácti let navštěvoval Cockermouth Free School. Starším Fletcherovým bratřím se totiž podařilo upsat matce rentu ve výši 40 liber ročně, takže byla jakžtakž finančně zajištěna.

Na moře údajně odešel v roce 1782, a první lodí, na které sloužil, měla být HMS Cambridge, kde byl tehdy šestým důstojníkem William Bligh. Prakticky tedy nebylo možné, aby se už tenkrát ti dva na palubě nepotkali. Plavidlo patřilo do doprovodu obchodních lodí vyslaných v témže roce na podporu Gibraltaru.

Dne 25. dubna 1783 se nechal Christian zapsat jako midshipman (kadet – také se někdy uvádí hodnost srovnatelná s podporučíkem nebo vyšším poddůstojníkem) do stavu HMS Eurydice, 24 dělové fregaty určené pro službu ve Východní Indii. Loď celých šest měsíců kotvila ve Spitheadu a na cestu do Indie se vydala až 11. října. Během plavby Christian rozhodně nezahálel, a kromě toho, že poznal Indii, také velmi rychle postupoval v hodnostech – 24. května 1784, kdy kotvili v Madrasu, jej trochu překvapivě rychle povýšili na poručíka a velitele hlídky. HMS Eurydice se do vlasti vrátila v červnu 1785 a také Christian neměl náhle práci.

Podle dochovaného popisu z pera Williama Blighe byl Fletcher Christian vysoký 5 stop a 9 palců, s opálenou tmavou pletí a tmavě hnědými vlasy, dobře stavěný, ale s koleny více od sebe. I tak se diplomaticky dají popsat nohy do O. Když později Bounty opouštěla Otaheite, měl na levé straně prsou výrazné tetování zpodobňující hvězdu a další tetování na zádech. Blihght si povšiml jedné jeho negativní vlastnosti – patřil prý mezi výrazně potivé lidi. Trochu jinak Christiana popisovali ostatní. Shodovali se v tom, že byl hezký, vždy působil spokojeně a přátelsky a v komunikaci s ostatními dokázal být velmi okouzlující. Místo výrazu dobře stavěný používali výrazu atletická postava. Na palubě Bounty prý dokázal vyjít se všemi s výjimkou Haywarda a Halletta (ale toho prý neměl nikdo rád).

Naštěstí dobře fungovaly rodinné klany a Christianova rodina byla ve velmi přátelském vztahu s rodinou Bethamových. A ti zase s Campbellovými, takže se místo na lodi pochopitelně našlo. Christian nastoupil jako kadet na Brittaniia pod velením Blighe absolvoval dvě cesty do Západní Indie, během kterých se ještě více spřátelili. Již během první plavby, ačkoliv měl opravdu nízkou hodnost, překvapivě stoloval společně s důstojníky. Na druhé ho Bligh už jmenoval druhým důstojníkem. Příteli se velmi věnoval a jako excelentní navigátor mu pomáhal v dalším odborném zdokonalování.

Ze strany Blighe to tedy muselo být opravdové přátelství. Jen těžko by si jej vybral na cestu s Bounty a následně během plavby jej povýšil na prvního důstojníka.

MÁ PRESTIŽ, UBOHÝ PLAT, VELKOU ZODPOVĚDNOST A MALOU LOĎ

Na tom, že delikátního úkolu převézt tisíce chlebovníkových sazenic z Otaheitei byl schopen zdárně se zhostit jen vynikající námořník a především navigátor, se Banks a Campbell shodli již v květnu 1787. Stejně tak byli přesvědčeni, že William Bligh tento velmi prestižní úkol, do budoucna zajišťující skvělou pověst, rozhodně neodmítne.

Tou dobou se Britannia plavila daleko od domova. Kapitán Bligh dovedl loď do přístavu až 5. srpna 1787; teprve tehdy bezpečně zakotvila na Temži. Blight se cítil nabídkou velmi poctěn a dobře věděl, komu za ni vděčí. Přesto mu úspěšnou budoucnost kalily dvě drobnosti. Tou první byl plat. Obchodní loďstvo platilo námořníky a důstojníky mnohem štědřeji než válečné, a rozdíl byl v jeho případě více než šestinásobný. Ale tuto komplikaci slíbil sir Campbell vyřešit.

Mnohem nepříjemnější výhrada se týkala hodnosti. Ve Východoindické společnosti už byl kapitánem, ale s návratem k válečnému námořnictvu se stal opět poručíkem. Povýšení mu sice po návratu První Lord Admirality přislíbil, ale nyní se s hodností nedalo nic dělat.

Další nepříjemná překvapení na sebe nenechala dlouho čekat. Když se Bligh 16. srpna dostal do doků, aby si loď prohlédl, byly jeho první dojmy dost zdrcující. Dobře znal tento typ lodě, a tak mu bylo jasné, že svými rozměry vyhovuje pro daný účel jen na hranici možného. Vždyť pro převoz tisíců sazenic přes polovinu zeměkoule dostal jen 27,7 metrů dlouhou loď. Navíc prováděné úpravy rapidně zmenšovaly už tak nepatrné prostory pro ubytování posádky a důstojníků.

Záď, kde se za normálních okolností nachází kajuta kapitána a menší kajuty určené důstojníkům, loděnice přestavěla na jeden veliký prostor určený pro převoz sazenic. Tento „skleník“ sahal od hlavního stěžně až po záď. Nad úpravami bděl botanik výpravy David Nelson. S Blighem se dobře znali ze třetí Cookovy výpravy. Nelson dostal k ruce pomocníka, mladého zahradníka Williama Browna.

Skleníku se podřídila celá loď. Sazenice vyžadovaly opatrné zacházení, neustálé zavlažování a důkladné větrání. Proto na bocích lodě instalovali větrací okénka a obdobně větrání řešili i stropem. Horní palubu na dvou místech opatřili zasklenými otvory – za kotevním vrátkem umístěným za hlavním stěžněm a hned za kormidlem. Do zbývajících prostor se měla vejít celá posádka a vybavení naplánované na roční plavbu. Protože měla loď nekrytou palubu a jen jednu palubu ubytovací, šlo doslova o sisyfovskou práci, i když Admiralita posádku údajně zredukovala na nezbytné minimum.

Původně podle běžných měřítek obchodního loďstva postačovalo k obsluze Bethie jen asi patnáct námořníků, ale válečné námořnictvo mělo jiné představy. Stanovilo počet členů posádky Bounty na čtyřicet pět. Na malý oddíl námořní pěchoty běžně sloužící na válečných lodích již místo nezbylo, bohužel k nelibosti kapitána. Do osádky musíme připočítat i jednu mrtvou duši známou jako „widow’s man“. Plat tohoto neexistujícího člena posádky sloužil jako finanční výpomoc vdovám po skutečně zemřelých námořnících.

Posádku Bounty tvořili velící poručík/kapitán, velitel, dva pomocníci velitele, dva kadeti, dva kormidelníci, pomocník kormidelníka, bocman, střelecký mistr, tesař, chirurg, profous, pomocník bocmana, pomocník střeleckého mistra, dva pomocníci tesaře, plachtař, účetní a kapitánův sluha v jedné osobě a dvacet pět námořníků. Dva námořníky nahradili zbrojíř a pomocník botanika. Protože se na palubě nacházel i botanik Nelson, ve skutečnosti se do už tak stísněných prostor muselo vejít čtyřicet šest lidí.

Díky stavbě skleníku přišel Bligh o svou kajutu a důstojnickou jídelnu, a proto mu vybudovali provizorní místnost na pravoboku hned za skleníkem. Obdobnou kajutu na protější straně dostal velitel Fryer. Mezi nimi vznikl menší prostor užívaný jako přípravna a jídelna zároveň. Kajuty ostatních poddůstojníků tvořily jen plátěné závěsy.

Obytné prostory posádky v nepříznivém počasí „dostatečně“ vytápěla nově instalovaná kamna. S ohledem na účel výpravy byla Admiralitou doplněna jakýmsi druhým provizorním vysoušečem určeným k udržování dostatečného tepla ve skleníku. Obě zařízení se dočkala velkého uznání kapitána Blighe. Během plavby okolo mysu Horn, i když s velkými obtížemi, dokázala alespoň částečně vysoušet promočené oblečení námořníků.

Na lodi se pracovalo už téměř dva měsíce, když Bligh nařídil ještě jednu výraznou změnu. Pro zlepšení stability na volném moři nechal hlavní stěžeň zkrátit o tři stopy a 10 palců a přední stěžeň o dvě stopy. S tím souvisely úpravy rozpětí obou hlavních ráhen. Loděnicí prodloužené hlavní ráhno nechal zkrátit takřka na původní délku, přední vykrátil o další dvě stopy. Výšku mizzenu zachoval, ale během dlouhého pobytu na Otaheite došlo i na něj. Nechal snížit i množství balastu uloženého na dně lodě ze 45 na 19 tun. Věděl, že jej dostatečně nahradí zásoby nakládané na dlouhou plavbu.

Bounty mezitím obdržela standardní měděnou obšívku trupu předepsanou Admiralitou k ochraně před mořskými živočichy jižních moří. S tím souvisela i výměna veškerých železných dílů na vnějším trupu za bronzové. Námořnictvo totiž už dříve ztratilo několik lodí, než zjistilo, že kombinace mědi, slané vody a železa vytváří dokonalý galvanický článek.

Ještě jednu důležitou změnu si poručík Bligh prosadil na základně předchozích zkušeností. Přesně podle standardů Admirality obdržela Bounty tři čluny: 20 stop dlouhou barkasu a dva kutry o délce 18 a 16 stop. Ty nechal nahradit jen barkasou o šesti veslech a délce 23 stop a kutrem o délce 20 stop. Tři čluny na palubu nedokázali umístit. Pokud byly dva vedle sebe a jeden vložený do většího, posádka nedokázala okolo nich procházet, v těch místech se navíc pracovalo s lany. A varianta umístění člunů do sebe od největšího po nejmenší by ohrožovala stabilitu lodě.

Že to bylo rozhodnutí správné, to pochopil Blight později. Barkasa podle běžných měřítek pojala třináct osob. Později ji Bligh zhodnotil jako velmi vydařenou a pochvaloval si její nautické vlastnosti. Ačkoliv měla původně jen jeden stěžen poblíž přídě, s největší pravděpodobností nechal v průběhu plavby osadit ještě jeden, oba s luggrovým oplachtěním

Nakonec došlo i na vyzbrojení. Dne 4. října se na palubu dostavil lodivod a vyvedl loď dolů po řece, kde 9. října na Long Reach na záď instalovali čtyři standardní 4librová děla na lafetách (stejná kdysi obdržela i HMS Endeavour). Do bočních držáků umístili dalších deset swivelů (nejmenší 1/2librová děla na pivotových lafetách), námořnictvem užívaných pro boj zblízka.

Celou přestavbu korunovala příďová figurína ženy zobrazující štědrost a korespondující se jménem lodě. Když účetní loděnice sečetli veškeré náklady na přestavbu, došli k částce 4456 liber, tedy více než k dvojnásobku kupní ceny.

Konečně se mohly nakládat zásoby v množství odpovídajícím až 18 měsícům plavby. A také dárky určené pro výměnný obchod: takřka tři tisíce ocelových čepelí, tisíc nožů, tisíce hřebíků, pily a sekery. Nezapomnělo se ani na velice oblíbená malá zrcátka a korálky.

VĚDECKÝ SKVOST NA PALUBĚ

Ačkoliv v knize, kterou Bligh po návratu napsal, následující informace zabrala jen jeden řádek, přesto se u ní na chvíli zastavíme. Bligh uvedl, že od „Společnosti pro zeměpisnou délku obdržel chronometr vyrobený panem Kendallem.“

Od okamžiku, kdy se lodě vzdálily od pobřeží, vyvstala nutnost měření přesné polohy. Polohu určují dvě souřadnice – zeměpisná šířka a délka. Obě se udávají ve stupních, minutách a vteřinách, přičemž body na rovníku mají zeměpisnou šířku nulovou. Křivky se stejnou zeměpisnou šířkou se nazývají rovnoběžky. S tím si navigátoři poradili, ale problémem zůstala zeměpisná délka. V době, kdy se na moře vydával kapitán Cook, se za nultý poledník považoval poledník procházející ostrovem El Hierro, nejmenším a nejzápadnějším ostrovem Kanárských ostrovů. Posledním velkým varováním se stala námořní tragedie v roce 1707, kdy navigátoři nedokázali přesně určit polohu vracejícího se konvoje válečných lodí. Čtyři z nich v bouři ztroskotaly u souostroví Scilly, jen kousek od Anglie. Kromě potopených lodí zahynuly takřka dva tisíce námořníků včetně velícího admirála Shovella.

I z toho důvodu vznikla v roce 1714 Společnost pro přesné určení zeměpisné délky (The Board of Longitude). Vypsala vysoké odměny pro toho, kdo problém s určením délky vyřeší. Odměny byly skutečně královské, vždyť za metodu přesného měření s tolerancí 60 námořních mil hodlala vyplatit 10 000 liber (to odpovídá dnešním 1 300 000 librám – přepočet na CZK neuvádíme, ta suma je ještě závratnější.). Za toleranci do 30 námořních mil vypsali odměnu dokonce dvojnásobnou.

K přesnému určení zeměpisné délky potřebuje navigátor velmi důležitou pomůcku, a tou je co nejpřesnější chronometr. Bligh měl na Cookově výpravě k dispozici kopii originálního Harrisonova (John Harrison 1693–1776, tesař, hodinář a vynálezce) chronometru, vyrobenou hodinářem Larcumem Kendallem (1719–1790). První námořní chronometr vyrobený Harrisonem (H1) testovali na moři již v roce 1736, druhý vylepšený model čekal na vyzkoušení několik let od roku 1741. V té době Anglie válčila se Španělskem a Admiralita se obávala, že by se mohl popřípadě dostat do rukou nepřítele. Nakonec se Harrisonovi podařilo vyrobit okolo roku 1750 ještě přesnější variantu (H3).

Hodinář Kendall dokázal výrobní cenu chronometru snížit z 500 liber (dnešních 65 000 liber) na přijatelnějších 200 liber a přístroj pod označením K2 dokončil v roce 1771. První zatěžkávací zkouškou prošel v roce 1773 na palubě HMS Racehorse kapitána Constantina Phippse (1744–1792), hledajícího tzv. Severní cestu. Následně jej využívali v amerických britských državách, aby se ocitl definitivně na palubě HMAV Bounty.

Bligh velmi ocenil nejen přítomnost tohoto přístroje na palubě, ale vzhledem k neustálému nedostatku rodinných financí mu určitě nedávala spát ani vypsaná odměna. Konec konců patřil k vynikajícím navigátorům a s původním Harrisonovým přístrojem již zkušenosti měl. Před vyplutím se mu podařilo ve spolupráci s astronomem Williamem Baylyem (1737–1810), stojícím v čele Královské akademie v Portsmouthu a jeho dávným známým (absolvoval obě poslední výpravy s kapitánem Cookem) na poslední chvíli dokončit 19. prosince 1787 kalibraci přístroje.

Předběhněme poněkud vývoj událostí a dodejme, že následné osudy tohoto chronometru byly velmi pestré. Když se tento přístroj, mapy, tabulky, deník se záznamy astronomických pozorování a ostatní navigační pomůcky pokusil během vzpoury zachránit kapitánův sluha Samuel, vzbouřenci podporovaní Fletcherem Christanem tomu se slovy „sakra, vaše oči vám musí stačit“ zabránili.

Christian byl dobrým Blighovým žákem. Když po vzpouře hledal místo úkrytu, nakonec vytipoval ostrov Pitcairn, objevený v roce 1766 kapitánem Philipem Carteretem (1733–1796) během expedice do oblastí Tichého oceánu. Christian tušil, že je nepřesně zanesený na mapách a jen díky K2 se podařilo určit jeho správnou zeměpisnou délku. Doufal, že trestná výprava – a že je bude Admiralita hledat, o tom byl přesvědčený – bude také vybavena horším chronometrem a ostrov nenajde.

Na Pitcairnu objevil chronometr v roce 1808 kapitán Mayhew Folger, kdy jej získal od posledního žijícího vzbouřence Johna Adamse. Na cestě do Valparaísa naneštěstí Folger zakotvil na ostrovech, ležících asi 670 km od pobřeží Chile a dnes známých pod jménem Archipiélago Juan Fernández (jeden z nich se v roce 1704 stal domovem jakéhosi Alexandra Selkirka, známého spíše jako Robinson Crusoe). Místní guvernér Folgerovu posádku hbitě internoval a chronometr zabavil. Až jeho nástupce, který dorazil po půl roce, posádku pustil na svobodu.

Přístroj se záhadným způsobem dostal do Concepcionu v Chile, kde jej za tři zlaté dublony údajně zakoupil zdejší mezkař Castillo. Jeho rodina pak v roce 1840 prodala chronometr kapitánovi Thomasi Herbertovi, veliteliHMS Calliopekotvící ve Valparaisu. Na chronometr kapitána upozornil místní zlatník – cena se mezitím vyšplhala na 50 liber. Dnes je přístroj uložený v Národním námořním muzeu v Greenwichi v Londýně.

„KVALITA“ POSÁDKY PŘEDEVŠÍM

William Bligh si dobře uvědomoval výhody spletitých vztahů mezi přáteli, rodinami, klany a důležitost příbuzenských vazeb. Vždyť i on se k dobře placené práci kapitána a k velitelské funkci na Bounty dostal jen díky nim. Nyní stál sám před složitým úkolem sestavit důstojnický sbor. Admiralita nechávala alibisticky výběr posádek přímo na velitelích. Přitom na jejich úsudku, doporučeních či osobní zkušenosti závisel výsledek plavby. Dobrý kapitán míval snad šestý smysl, špatnému nepomohlo nic. A Bligh, ačkoliv byl jinak vynikající důstojník, na výběr posádky rozhodně „dobrý nos“ neměl nebo možná u některých ani nesměl mít.

Kapitánovým zástupcem v hodnosti velitel, člověkem odpovědným za vedení lodě a navigaci se stal díky velmi dobrým referencím John Fryer. Byl jedinou osobní volbou, protože Fryera nedoporučil nikdo z lidí, kterým byl vděčný. John Fryer (1753–1817) se tedy stal velitelem, přesto s poručíkem Blighem nedokázal navázat normální vztah. Rozhodně byl dobrým důstojníkem, ale s kapitánem se neuměl shodnout pravděpodobně už od začátku. Asi největším kamenem úrazu se stala velitelova povinnost kontrasignovat kromě lodního a plavebního deníku také účetní knihu. Tu ale Bligh nehodlal pustit z rukou. V posádce sice sloužil účetní Samuel, jenže ani ten k účetnictví přístup neměl a ve skutečnosti byl pouze kapitánovým sluhou.

Fryer se patrně vlastní vinou nechal vmanipulovat do pozice, ve které nakonec navrch získal kapitánův přítel Christian. Ten na rozdíl od Fryera důstojnický dekret skutečně vlastnil a přesto zpočátku na lodi pracoval jako jeho pomocník a přímý podřízený. Po většinu plavby měl Fryer vůči Christianovi velmi ambivalentní vztah, přesto se vzpoury nezúčastnil. Možná i proto, že v jejím čele stál muž, kterého nesnášel. Přesto před vyšetřovací komisí podal zprvu spravedlivý popis událostí, ale posléze jej, pod vlivem právníka Edwarda Christiana (Fletcherova bratra) poněkud pozměnil.

Kromě Fryera veleli hlídkám William Cole, William Peckover a William Purcell. Upřímnou radost měl Bligh zpočátku z osoby doktora Johna Huggana. Nebyl to žádný ranhojič, ale skutečný lékař a společně s Fryerem měli po dobu plavby právo stolovat v důstojnické jídelně. Z Huggana se však vyklubal neskutečný opilec, který se pak na Otaheite definitivně upil.

Zvláštní pozornost si zasloužili i samotní kadeti, jako první patnáctiletý John Hallett. Toho prosadila Blighova manželka Betsy, protože se přátelila s jeho matkou. Na palubu nastoupil jako patnáctiletý, po návratu povýšil na poručíka, ale dlouho se z něj netěšil – zemřel už v roce 1794. Dalšího, Petera Heywooda, naléhavě doporučil Blighův tchán. Pro patnáctiletého mladíka se cesta stala možností, jak uniknout velkým rodinným potížím.

Kadet George Stewart byl jen o dva roky mladší než Christian. Při přijetí Stewarta sehrála roli pohostinnost rodičů, se kterou přijali posádku HMS Resolution na Orknejských ostrovech. Bligh posléze, kdy už bylo známo, že se Stewart přidal ke vzbouřencům, vyzdvihoval jeho námořnické kvality.

Patnáctiletého Roberta Tinklera doporučil osobně Fryer – byl to jeho mladší švagr. V průběhu plavby zaznamenal Bligh do lodního deníku Tinklerovo problematické chování, pravděpodobně opilost. Protože se vzpoury nezúčastnil, v další kariéře u námořnictva mu to nezabránilo a dotáhl to až na hodnost komandéra.

Ani během přijetí Edwarda „Ed“ Younga Bligh neváhal. Jedenadvacetiletý „Ed“ se narodil v Saint Kitts v Západní Indii a pravděpodobně byl mulat. Synovec samotného sira Younga, jednoho z nejbohatších plantážníků a prvního guvernéra Dominicie, ostrova patřícího do souostroví Malých Antil, měl pochopitelně místo na lodi jisté.

Nejmenší problém měl Bligh s patnáctiletým Thomasem Ellisonem. Stál na počátku kariéry a se zařazením mezi námořníky souhlasil. Budoucnost tohoto mladíka ostatně bedlivě sledoval i sir Campbell.

NA OBZORU JEN MOŘE

Po dlouhém čekání se konečně ledy hnuly a 15. října 1787 obdržela Bounty rozkaz k přesunu na Spitheadskou rejdu, kam dorazila 4. listopadu. I když si Bligh dělal naděje s brzkým vyplutím, už nyní se obával velmi špatného počasí u mysu Horn. Až 24. listopadu obdržel definitivní svolení od velitele portsmouthského přístavu admirála Samuela Hooda (1724–1816). Tentokrát se pro změnu proti vyplutí spiklo počasí, vítr vál opačným směrem. A tak 28. listopadu obdržela posádka dvojměsíční mzdu a čekalo se a čekalo.

Konečně se počasí umoudřilo a v neděli 23. prosince 1787 zrána za sebou Bounty zanechala břehy Anglie a vydala se Kanálem s větrem, či spíše vichrem v zádech do Biskajského zálivu a dále ke Kanárským ostrovům. Hned první den mohlo na palubě dojít k neštěstí, když se jeden z námořníků málem zřítil během práce s brámovou plachtou na palubu. Naštěstí se mu podařilo na poslední chvíli zachytit se jednoho ze stěhů. Bligh celou příhodu pečlivě zanesl do lodního deníku, ale už se tam nevešlo to, co následovalo. Námořníci na celém světě byli, jsou a budou neuvěřitelně pověrčiví a pragmaticky očekávají to horší. Pro některé se příhoda stala varováním, že plavba hladce neproběhne a že určitě dojde k dalším neštěstím.

Během noci se vítr změnil na vichřici provázenou těžkými vlnami. Bounty dostala příležitost ukázat, co v ní je, a jak se bude na rozbouřeném moři chovat. Prozatím s ní byl Bligh spokojený. Prosincový Atlantik se předváděl v celé své kráse. Sice se trochu uklidnil, jakoby věděl, že budou Vánoce, ale hned následující den se do nich pustil s neztenčenou silou. Kromě jiného jim vlny utrhly náhradní ráhno na pravoboku, jiné zaplavily čluny a o několik hodin později další rozbily několik soudků s pivem upevněných na palubě.

Konečně v sobotu 29. prosince bouře zlehka polevila a Bligh sčítal škody. Jedna z vln se rozrazila o záď, voda okamžitě zaplavila celý skleník a vnikla do útrob lodi. Výsledkem byla zničená část zásob sucharů. Že se chmurné předpovědi plní, dokázala i bouřlivá scéna nad údajně ukradenými sýry. Bligh obvinil posádku z krádeže, jenže vyšlo najevo, že sýry nechal z lodi už dřív odnést do kapitánova domu úslužný Samuel. Vše vysvitlo až později, v kapitánově vzpomínkové knize nenajdeme o tom ani zmínku.

Atlantik zřejmě usoudil, že jako zkouška to stačilo. Až na Tenerife už Bligh do deníku zapisoval jen příjemné počasí a vítr od severu, takřka ideální podmínky pro plavbu. V pátek 4. ledna 1788 potkali francouzskou loď mířící na Mauritius. O den později, v sobotu nad ránem konečně zahlédli Tenerife. V půl desáté večer 6. ledna spouštěli kotvu u městečka Santa Cruz. Na rejdě kotvila španělská loď, americká briga a několik dalších.

Vztahy mezi neústupným Fryerem a tvrdohlavým Bligem poprvé kulminovaly po zakotvení. Místo aby vyslal důstojníka za guvernérem ostrova, což byla obvyklá praxe, k překvapení všech odešel na břeh jeho podřízený Christian. Měl guvernéra nejen pozdravit, ale zároveň požádat o souhlas s doplněním čerstvých zásob a provedením oprav. To byla část praktická, následovala část společenská a mírně diplomatická. Christian měl v rámci zdvořilých vztahů navrhnout, že je kapitán pochopitelně ochoten pozdravit guvernéra dělovou salvou tak, jak se patří, pokud mu ale jeho vojáci odpovědí stejným počtem ran. Všem žádostem bylo vyhověno – až na tu poslední. Guvernér kapitánovi vzkázal, že salvou odpovídá jen osobám stejného postavení. Blighe se to velmi dotklo. Trochu mu spravila sebevědomí návštěva velitele přístavu kapitána Adamse a krátce nato zdvořilostní návštěva několika důstojníků patřících ke guvernérovi.

Ani zde nezapřel duši zvídavého navigátora. Ve svých vzpomínkách konstatoval, že po celou dobu pobytu vály severovýchodní větry, provázené mlhou a drobným nočním mrholením. Teploměr ukazoval 66 až 69 stupňů ve stínu (18 až 21 stupňů Celsia). Protože díky počasí nemohl v noci měřit délku, spočítal pozici města Santa Cruz pomocí chronometru. Oproti předchozím pozorováním zjistil rozdíl takřka pěti stupňů, což připisoval změně magnetického pólu.

Město se mu zamlouvalo a domy popisoval jako velké a vzdušné. Překvapily ho však neuvěřitelně špinavé ulice. Jak se dozvěděl, často byly původcem chorob, zejména neštovic. Proto velmi obezřetně vybíral a nakládal zásoby, snažil se chránit posádku. Den před vyplutím, ve středu 9. ledna, dorazil z Londýna sloop Chance pod velením velitele Williama Meriditha směřující na Barbados. Byli devatenáct dní na cestě a velmi trpěli špatným počasím. Vyděšený guvernér je chtěl nechat v karanténě, ale Bligh se za ně zaručil.

S odpočatou posádkou a zásobami rozhojněnými o 230 liber čerstvého hovězího, dýněmi a bramborami opustilaBounty10. ledna přístav. Po vyplutí zavedl Bligh několik nových opatření. Nejprve rozdělil posádku do tří směn a velením nově vzniklé pověřil Fletchera Christiana. V každém případě přeskočil při jmenování vhodnějšího kandidáta – jako kapitán na to měl právo. Jmenován podle služebního pořadí měl být buď Will Elphistone nebo kadet Tom Hayward. Christian byl jednoznačněprotégea Fryer si musel pomalu zvykat, že u kapitánova stolu večeřel mnohem častěji než on.

Protože Bligh hodlal dorazit na Otaheite co nejdříve, rozhodl se plout bez zbytečných zastávek. Pro posádku to znamenalo snížení denních dávek o třetinu a omezení přídělu pitné vody. Tu zkoušel filtrovat skrze krápníky, které zakoupil pro tento účel na Tenerife.

Rozdělením posádky na tři skupiny, ačkoliv to příliš nebylo běžné, je ve skutečnosti zvýhodnil. Poskytl tím po čtyřhodinové službě každé skupině volno v délce osmi hodin místo čtyř, a tím kvalitnější odpočinek. A ten potřebovali, protože se navzdory doporučení Admirality rozhodl přece jen o plavbu okolo mysu Horn.

Když ve večerních hodinách Bounty míjela jižní cíp Tenerife, Bligh zaměřil jeho polohu na 28 stupňů a 6 minut severní šířky. Kormidelník držel jiho-jiho-západní kurs s větrem v plachtách od jihovýchodu. Druhý den už po pevnině nebylo ani vidu. Teprve nyní si byl Bligh jistý, že už nic nemůže ohrozit jejich cestu. Mohl tedy konečně seznámit posádku s cílem a účelem výpravy. Aby muže patřičně naladil, slíbil každému, pokud nepoleví ve svém úsilí, povýšení.

MYS HORN

Následující dny měli ostrý vítr povětšinou z jihu, ale to jim nebránilo v nadšeném lovu: netrvalo dlouho a několik delfínů zpestřilo jinak fádní jídelníček posádky. Počasí se ale brzy dále horšilo, posádka se potýkala s vlhkem a objevovala se všudypřítomná plíseň. Bligh nechával vše, co šlo, omývat octem, a pokud to bylo jen trochu možné, náhodou nepršelo či nemrholilo, loď důkladně provětrával.

Již týden po vyplutí z Tenerife takřka pravidelně pršelo, což na druhou stranu kapitán vítal, protože mohl doplňovat stále nedostatkové zásoby pitné vody. Dne 29. ledna se spustil takový liják, že se podařilo pomocí plachty zachytit na sedm set galonů (galon – 4,5 l) vody. O dva dny později navečer posádka pozorovala, jak se asi půl míle severozápadně od lodě pojednou vzedmula vlna – mořem putovalo obrovské hejno ryb. Následující den se Bounty doslova nadnášela obklopená rybami.

Ačkoliv už 2. února zahlédli severo-severo-západně plachty jiné lodi, další uviděli až 16. února. O den později se skutečně setkali. Pro kapitána British Queen Simona Paula připravil Bligh dopisy určené do vlasti. Ačkoliv British Queen mířila k mysu Dobré naděje lovit velryby a z Falmouthu vyplula již 5. prosince, bylo téměř jisté, že se domů dostane mnohem dříve než Bounty. Dne 23. února nejprve během noci utichl vítr, načež se objevily prudké poryvy deště. Posádka znovu doplnila zásoby vody a na druhý den si zpestřila jídelníček, protože námořníci ulovili žraloka a pět delfínů.

Bligh věděl, že se blíží rozhodující okamžiky, proto nechal v úterý 26. února raději vyměnit plachty a vykonával další nezbytné přípravy na setkání s opravdu nepříznivým počasím, které v těchto zeměpisných šířkách předpokládal. To už se Bounty nacházela na 29 stupních a 38 minutách zeměpisné šířky a 41 stupních a 44 minut západní délky, asi 100 leaguí od pobřeží Brazílie. V odpoledních hodinách se západní vítr změnil v bouři a přinesl s sebou kromě jiného motýly a mračna hmyzu. Na palubu se snesl hustý koberec ovádů. Zato ptáci kromě bouřňáků téměř vymizeli.

Nedělní ráno 2. března 1788 strávila posádka jako obvykle nejprve osobní prohlídkou, kdy Bligh kontroloval dodržování hygieny. Obával se nemocí a zdravotních komplikací a byl velmi hrdý na to, že posádka je v dobrém stavu. Následovala bohoslužba a při obědě předal Bligh Christianovi jmenovací dekret, kterým jej povýšil na důstojníka. Tím definitivně stvrdil výjimečnost jeho postavení – Christian se de facto stal nadřízeným velitele Fryera.

Dne 10. března naměřili jen 83 sáhů (fathom – 1,8288 metru nebo také 6 stop) volné vody pod kýlem. Bligh se obával neznámých mělčin a raději otočil loď k jihovýchodu. Uklidnil se, když po dalších čtrnácti mílích ani ve sto šedesáti sázích nenarazili na dno. V noci stála Bounty zapado-jižně-západně pod jižním větrem a posádka neustále sondovala hloubku dna. Na druhý den poprvé zahlédli největší savce všech moří. Velryby je majestátně míjely, aniž by se s nimi na vteřinu obíraly.

Na rozdíl od vzpomínek Morrisona, který tou dobou evidoval již nejméně dva konflikty kapitána s posádkou, Bligh o potrestání námořníka poprvé hovoří až 11. března. Pro drzost a vzpurné chování nechal zmrskat Matthewa Quintala dvaceti ranami.

Velryb přibývalo. Ve středu 12. března ulovili sviňuchu, na které si pochutnala celá posádka. O dva dny později pobavil posádku jakýsi nelétající pták, který se procházel po těle mrtvé velryby, ze které již dříve velrybáři odřezali tuk. Kromě velryb posádka zahlédla v dáli dvě lodě. Ani moře už nebylo tak hluboké, v sondě z hloubky sedmdesáti pěti sáhů vytáhli jemný nazelenalý písek.

V neděli 16. března zahlédli další loď, pravděpodobně velrybářskou, driftující západně-severo-západním směrem od jejich kurzu. Pomalu postupovali na jih a bez přestání sondovali hloubku dna. Ve středu se dostala Bounty dvacet leaguí na úroveň přístavu Port Desire (Puerto Deseado) v Patagonii, ale protože se nad mořem rozprostřela mlha, nikdo nedokázal vzdálenou zemi rozeznat.

V neděli 23. března se Bounty držela nejméně šest mil od pobřeží, když Bligh zahlédl New Year’s Isles (Archipiélago de Año Nuevo) vzdálené asi pět či šest leaguí východně. Musel potlačit velké nutkání na ostrovech zastavit. Naposledy zde kotvil s kapitánem Cookem, a přestože zahlédl vstup do přístavu, pokročilá doba, stále ještě vyhovující počasí a odpočatá posádka převážily misky vah nad jeho vzpomínkami. Asi dvě league západně za nimi zůstal i mys St. John, poslední výspa Isla de los Estados. Hory se tak zvláštně dělily, až si kdysi kapitán Cook myslel, že jde o dva ostrovy. Blight se nyní opatrně blížil k mysu Horn.

V pondělí 24. března zamířila Bounty k Magellanovu průlivu. Od té chvíle, aniž by zahlédli zemi, bojovali jen se špatným počasím a s neustále se měnícími větry. O týden později se nakrátko trochu vyčasilo a 31. března se vítr změnil na severo-severo-východní. Dával tak Blighovi naději, že by se přece jen mohl okolo mysu Horn prosmyknout. V poledne se kapitánovi podařilo určit polohu na 60 stupňů a 1 minuty jižní šířky a 71 stupňů a 45 minut západní délky, ale naděje brzy zhasla. V noci se vítr začal točit a následující den přišlo od západu, jak se Bligh velmi diplomaticky vyjádřil ve svém deníku, opravdu velmi špatné počasí.

Ve středu 2. dubna zapisoval do lodního deníku prudkou změnu větru. Původně vál čerstvý vítr od severozápadu, ale obrátil se na jihozápadní a změnil se na vichřici. V šest hodin ráno bouře předčila vše, s čím se dosud kapitán Bligh setkal. Neustálé změny větru, obrovské vlny padající ze všech stran se hřmotem na palubu vysoce přesahovaly boky nebohé Bounty. Ta se chovala nesmírně statečně, držela dobře směr jen na jeden pruh podkasanými hlavní a přední plachtou (většina používaných plachet se dala na výšku zúžit až na tři postupně se zmenšující plochy). Košovky si Bligh vůbec nedovolil rozvinout z obavy o osud stěžňů, už tak nesmírně namáhaných. Vichřice provázená těžkou bouří a častým krupobitím bušila do lodě po celé dva dny.

Promočená a promrzlá posádka předváděla s plachtami a neustálým nastavováním ráhen doslova divy a po palubě se jen s námahou pohybovala pomocí natažených lan. Každou minutou hrozil pád či sklouznutí a všichni věděli, že z moře není záchrana. Bligh, ač sám unavený a nevyspalý, dbal na potřeby posádky a příděly grogu se rozdělovaly takřka pravidelně. Snažil se i v tomto počasí udržovat v kamnech na přídi oheň, aby si posádka mohla alespoň trochu ohřát mokré šatstvo.

Jedinými společníky se stali albatrosi a dva krásné druhy ptáků – nádherný modrý bouřňák a druh pojmenovaný pintada. Často plavali v lodní brázdě a sváděli posádku k lovu. Námořníci jim nahazovali ze zádě háčky s návnadou a pokoušeli se je s velkým zdarem chytat.

Přes veškerou snahu se Bounty stále nedařilo proplout za mys Horn. Neustále se kroutící, převalující a s nárazy vln bojující loď toho začínala mít dost. Paluba i trup jevily známky opotřebení a loď propouštěla vodu. Každou hodinu nastupovala obsluha čerpadel, což bylo mnohem častěji, než kapitán předpokládal. Aby Bligh posádce alespoň trochu ulevil, přenechal těm, na které voda prosakovala nejvíce, prostory velké kabiny, aby si tam mohli zavěsit své hamaky. Tím se život v přecpaném podpalubí stal přece jen o něco snesitelnějším.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzbouřenci a ztroskotanci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.