Stanislav Češka

PŘÍPAD KNĚZE Z BOJNÉ

Zločiny na Velké Moravě

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2015

© Obálka Martina Černá, 2015

© Foto na obálce Stanislav Češka, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN ePUB 978-80-243-6883-2

ISBN Mobi 978-80-243-6884-9

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému

kritikovi této knihy.

Poděkování

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin.

Obzvlášť bych rád poděkoval panu PhDr. Karolu Pietovi, DrSc., zástupci ředitele Archeologického ústavu SAV, za to, s jakou laskavostí provedl osobně moji paní a mě po hradišti Bojná-Valy a s velkou trpělivostí zodpovídal mé všetečné otázky. Díky ochotě pana doktora Piety jsem si zpřesnil svoji představu o bojnianských hradištích, což mi nesmírně pomohlo při psaní této knihy.

Rád bych také poděkoval pracovníkům Archeologického múzea Veľkej Moravy v Bojné za poskytnutí zajímavých informací o historii místních velkomoravských hradišť.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Zdeněk Klanica, Bohuslav

Klíma ml., Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Karol Pieta, Lumír Poláček, Josef Poulík, Rudolf Procházka, Alexander T. Ruttkay, Čeněk Staňa, Vladimír Turčan.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je sice založený na skutečných událostech, avšak jako celek vymyšlený, a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1.

Moravgrad(1), r. 905

Slunce bylo už docela nízko nad obzorem. Krajinu sužovalo dusné vedro, a tak byli všichni rádi, že přicházející soumrak a po něm následující noc přinesou všem alespoň trochu úlevné ochlazení.

Vysoký bělovlasý muž mlčky stojící a tiše rozjímající před vchodem do moravgradské baziliky však vedro příliš nevnímal. Přes to, že už byl na tomto světě sedmdesát pět let, byla jeho postava stále pevná a vzpřímená. Velkým, vzácným mečem s damaskovou čepelí visícím po jeho levém boku v koženém pouzdru zdobeném drahokamy se dokázal stále velice rázně ohánět. Nebylo to příliš dlouho, co poslední pohled jednoho drzého, o dobrých padesát let mladšího maďarského nájezdníka směřoval na mužův meč, když hrot damaskové čepele skončil v nájezdníkově srdci.

Postava mužův věk neprozrazovala. Blízký pohled do jeho podlouhlé tváře však ano. Do tváře lemované hustými, šedivými vlasy spadajícími až na ramena vyryl život bohatý dramatickými událostmi hluboké vrásky.

Mužův život byl dlouhý a často pohnutý. Byl naplněný službou rodné moravské zemi, boji za ni, diplomatickými jednáními v jejím zájmu. Také však chvílemi klidu s rodinou a péčí o ni. A v neposlední řadě rovněž i pátráním po pachatelích nejtěžších zločinů.

Nikdy se nedal vtáhnout do bratrovražedných bojů o moc v zemi, které pouze nahrávaly jejím nepřátelům. Vždy zůstával věrný moravským vládcům. I když si to někdy tito panovníci nezasloužili.

Bělovlasý velmož patřil do rodu Mojmírovců. Přes výzvy svých příznivců však vždy ustoupil těm, kteří podle starých zvyklostí a zákonů měli nárok na trůn panovníka. Nechtěl svou milovanou, rodnou zemi oslabit zbytečnými boji, které jeho příbuzní několikrát v dějinách předvedli.

Jako dítě zažil knížete Mojmíra blahé paměti. Jako dospělý muž věrně sloužil třem jeho následovníkům – synovci Rastislavovi, jeho synovci Svatoplukovi, který zrádně připravil o trůn Rastislava, a nyní i Svatoplukovu synu Mojmírovi.

I když, žije ještě král Mojmír? Hodně vody proteklo řekou Moravou od doby, kdy Mojmír vyjel se svým vojskem ztrestat zpupné Nitravany, kteří se raději spojili s Maďary, a zradili tak zbytek království, nechápajíce, že rozdrobená země tak bude snadnějším cílem svých nepřátel. Už to bylo pár týdnů, co přišly poslední zprávy o Mojmírovi a jeho mužích. A od té doby nic. Jen neurčité zvěsti o bojích u Nitravy, Bojné, Pobedimi.

Všichni v Moravském království znali ten vzácný damaskový meč a všichni dobře znali, obdivovali a uctívali jeho majitele. Vysokého, šedivého muže právě stojícího před moravgradskou bazilikou. Slavomíra z Dolnogradu, nejmocnějšího velmože na Velké Moravě hned po králi. Jednoho z nemnoha moravských velmožů, majících právo titulovat se knížetem.

Knížecí titul Slavomírovi udělil před desetiletími král Rastislav. Spolu s knížecím titulem pověřil Rastislav Slavomíra úřadem župana v největším moravském sídle, ve Veligradu. K tomu ještě král přidal velký pozemek na Špitálském vrchu ve Veligradu, na kterém si Slavomír postavil svůj dvorec, jehož největší ozdobou byl sice ne největší, avšak asi nejkrásnější veligradský kostel, chrám sv. Petra a Pavla.

Takového vyznamenání se Slavomírovi nedostalo jen tak, pro nic za nic. Král se mu odvděčil za to, že odvážným manévrem zahnal východofranského krále Ludvíka, který léta Páně 855 přijel na Moravu v čele obrovského vojska ztrestat nepoddajného Rastislava, který nechtěl uznávat Ludvíkovy nároky na svoje království.

Franská trestná výprava zpočátku plenící moravskou zem se díky Slavomírovi změnila v bezhlavý útěk a moravská vojska pod vedením nesmiřitelného Slavomíra naopak vtrhla do Východní marky(2), kterou poplenila, a dala tak jasně najevo, kdo je na Moravě pánem.

Slavomírovi tehdy bylo pouhých dvacet pět let a dokázal prosadit svou vizi boje s Franky proti mnoha starším a zkušenějším velmožům, kteří králi radili podrobit se velké přesile, která se řítila na jejich zem.

Rastislav tehdy mladého Slavomíra nevyznamenal pouze knížecím titulem, významným úřadem a velkým majetkem. Vyznamenal Slavomíra také svým přátelstvím a od té doby mu věřil jako málokomu.

Slavomír královu důvěru nikdy nezklamal a těžce nesl, když patnáct let po těchto dramatických událostech nemohl zabránit Svatoplukovi v hanebné zradě strýce Rastislava a jeho vydání Frankům. Slavomír tehdy neváhal jet do Řezna, kde se postavil všem při soudu, který Rastislava odsoudil k smrti, kterou Ludvík změnil v oslepení a doživotní uvěznění v jednom z bavorských klášterů.

Slavomír si stále dobře pamatoval svoji bezmoc, když se se slepým králem naposledy loučil. A dobře si také zapsal do paměti poslední Rastislavova slova, kterými slepý král Slavomíra nabádal: „Zapřísahám tě, milý příteli, nezanevři na Svatopluka, byť se zachoval hanebně ke mně i k naší zemi, a pomáhej mu vždy tak, jako jsi pomáhal mně, Rastislavovi. Vždyť nejde o život jednoho krále, jde o život celé země. Moravské země, které jsem zasvětil celý svůj život.“

Vždy se tímto přáním oslepeného a zrazeného krále řídil. A Svatopluk sice Slavomíra nikdy nepovažoval za svého přítele, vždy se však na něj spoléhal tak jako jeho strýc. Tak jako na nikoho jiného. I když mu Slavomírova kritická slova mnohdy milá nebyla.

Slavomírovo drahé oblečení ukazovalo, jakým majetným a vznešeným velmožem je. Zlatem vyšívaná hedvábná halena, pod ní jemné lněné kalhoty zastrčené do vysokých kožených bot, zdobených zlatým vyšíváním. Jen boty samy o sobě představovaly malé jmění. Halena byla podkasána širokým opaskem z jemné kůže ukončeným stříbrným nákončím s jemně zpracovanými zlatými ozdobami. I masivní přezka řemene byla ze stříbra. Na řemeni bylo na levém boku zavěšeno pouzdro ze stejné ušlechtilé kůže zdobené drobnými drahokamy, ve kterém byl zasunutý onen vzácný meč s damaskovou čepelí. Jílec meče byl zdobený stříbrem a drobnými drahokamy. Mnoho takových zbraní v moravské zemi k vidění nebylo, i když místní zbrojíři byli velice šikovní a jejich výrobky byly vyhledávané i za hranicemi. Svůj vzácný meč si Slavomír přivezl kdysi jako mladík z Byzance.

Na pravém boku měl kníže zavěšeno druhé, menší pouzdro s nožem, jehož rukojeť byla zdobena stříbrným plechem.

Kolem zamlklého velmože tiše procházeli lidé vcházející do baziliky nebo z ní vycházející. Všichni Slavomíra poznávali a věděli, že v poslední době sem často chodí k hrobu arcibiskupa Metoděje. Jen tiše, úklonou hlavy, vzdali knížeti čest a šli za svým.

Slavomír se jako vždy, když sem přišel, zamyšleně rozhlédl po pohřebišti lemujícím baziliku. Krátkou vzpomínku věnoval všem blízkým, které měl rád a kteří jej předešli na cestě k Pánu. I když svůj poslední a věčný sen snili ve Veligradu nebo i jinde.

Už před několika lety pochoval kníže svoji milovanou ženu Ladu. Na poslední cestě vyprovodil i své tři syny a jednu dceru a dokonce i jeden z jeho vnuků zahynul kdesi při bojích s Maďary. Slavomír měl Bohu občas za zlé, že musel pochovat nejen svoji milovanou životní družku, nýbrž i všechny své děti. Zažít smrt svých synů a dcer je ten nejsmutnější zážitek rodičův.

Ještě, utěšoval se, že se mohl těšit ze svých zbývajících vnuků. Před časem Slavomíra také opustil přítel nejvěrnější, druh v dobrém i zlém, statečný viking Erik. I on sní svůj věčný sen pochovaný v moravské zemi, jež se stala jeho druhou vlastí, vedle své drahé ženy Jany.

Slavomír se za své blízké v tichosti pomodlil a téměř nezřetelně vzdechl.

Povzdechl si ještě jednou a pevným krokem vešel do moravgradské baziliky Panny Marie.

Jako obvykle rázně prošel atriem a nartexem(3), vstoupil do chrámové hlavní lodi, pokřižoval se a zamířil na svoje oblíbené místo. Vlevo od prostého oltáře, umístěného v bazilice na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu téměř uprostřed hlavní lodi, se mlčky zastavil, sepjal ruce a zamyšleně se zadíval na kamenný kryt před svýma nohama. Na krytu byla vytesána jen tři slova: „Milovaný bratr Metoděj“. Ta slova byla vytesána písmem, jež jim Metoděj a jeho bratr Konstantin přinesli jako velký dar před více než čtyřiceti lety.

Slavomír se mírně pousmál, poklekl a udělal jako obvykle pravicí nad slovem Metoděj křížek. Chvilku mlčky klečel, potom se znovu postavil a tiše řekl: „Vidíš, bratře Metoději, už jsem tu za tebou zase. Poslední dobou jezdím do Moravgradu čím dál častěji, abych tě navštívil. Bude to asi proto, že cítím, že už neuplyne tak dlouhá doba a budeme opět spolu. I s Erikem a tvým bratrem. Tahle naše setkání, milý Metoději, začínají být pomalu, ale jistě mojí největší radostí. Při nebezpečích, jež hrozí zničit naši drahou zem, jsou naše setkání v tomto krásném, majestátním chrámu pomalu mojí jedinou radostí. A i když mě to netěší, začíná mi být jasné, že už neproteče tak moc vody v naší řece Moravě a budu tě muset převézt na bezpečnější místo. Útočícím Maďarům tě tu napospas nenechám. Nesmí zhanobit tvůj hrob, u kterého si s tebou tak rád pohovořím i pomlčím, můj milý, moudrý a laskavý příteli.“

Slavomír se mírně pousmál a řekl: „Asi jsi jako vždy zvědavý, na co budu vzpomínat dnes?“

Znovu se usmál a tiše řekl: „Na dramatické události léta Páně 871. Slepý král Rastislav dožíval svůj smutný osud kdesi v Bavorsku. My jej už nikdy neviděli. Ale také jeho zrádný synovec Svatopluk si představoval svůj osud jinak. Frankové jej místo vděčnosti za jeho zradu odvezli ze země. Ty jsi tehdy také trpěl v bavorském vězení kvůli nenávisti tvých proradných biskupských bratří. Moc jsi nám tu tehdy chyběl…“

2.

Veligrad – Špitálský vrch(4), r. 871, předjaří

Jaro bylo toho roku docela chladné, a tak v kamenném krbu, umístěném v rohu místnosti, popraskávala polena stravovaná ohněm, který dům příjemně vyhříval.

Slavomír s Erikem seděli proti sobě u velkého dubového stolu v největší místnosti ve Slavomírově domě. Spolu s nimi u stolu byli vladyka Vladan, velitel Slavomírových vojáků, a Pozdeša, jeden ze zkušených starších velitelů, který se právě vrátil z kontroly části veligradské župy na polední straně kolem cesty do Moravgradu.

Ve vedlejším rohu místnosti seděl na zemi nejmladší ze Slavomírových čtyř dětí, šestiletý synek Erik, jehož jméno říkalo, že jeho kmotrem je statný viking Erik, kterého si Slavomír před šestnácti lety přivezl ze své studijní cesty po Evropě.

Dospělý Erik byl o něco menší než vytáhlý Slavomír. Byl to podsaditý pořízek s mohutným trupem i končetinami. Kulatá, na tehdejší dobu neobvykle nakrátko ostříhaná hlava vikingovi seděla na krátké a silné býčí šíji. Jeho obličej zdobil světle ryšavý, krátce střižený vous, jehož barva odpovídala i barvě vlasů a obočí. Erikovi už bylo čtyřicet čtyři let, byl o tři roky starší než Slavomír, měl však stále silně vypracované svaly na celém těle. Když zatnul ruce, jen mu na nich svalstvo hrálo, což bylo v dobách jeho mládí předmětem nepokrytého obdivu u dívek a stejně nepokryté závisti u mnoha moravských bojovníků.

Svojí silou byl stále proslulý a báli se ho jeho protivníci. Po svém příchodu na Moravu byl pro ni obdivován při nejrůznějších slavnostech. O jeho kouscích, jako bylo třeba složení vzrostlého býka za rohy na zem, si ještě dlouho vykládali přítomní diváci. Nyní se však viking už dávno takto nepředváděl a nesváděl tak ženy a dívky.

Dlouhá léta z něj byl šťastně ženatý otec rodiny, kterou tvořila rázná Jana, dcera starigradského(5) pasíře Václava, a tři děti – devítiletý Erik, o tři roky mladší Slavomír a pětiletá Jana.

Především však byl nejvěrnějším druhem Slavomírovým. Jejich vztah už dávno nebyl vztahem pána a předního člena jeho družiny. Byli to nerozluční přátelé a jeden za druhého by klidně dali svůj život, což se Erikovi málem podařilo před třinácti lety, kdy jeho plíce proklál šíp nesoucí smrt Slavomírovi.

Za služby moravské zemi a za statečnost a věrnost Erika před devíti lety povýšil král Rastislav do vladyckého stavu a pro Erika se Morava stala novým domovem, který miloval stejně jako svoji rodinu.

3.

Malý Slavomírův syn Erik byl zcela zabraný do své hry a vůbec nevnímal svět kolem sebe. Na zemi před sebou posunoval dřevěné vojáčky a řídil jejich bitvu. Podle chlapcova brumlání střídaného tichými, avšak ráznými povely bylo jasné, že se jedná o bitvu Moravanů s Franky a že Moravané určitě nejsou ti, kteří prohrávají.

Velký Erik obrátil pobavený pohled od malého vojevůdce se slovy: „Nepochybně ti roste, Slavomíre, nadaný nástupce.“

Slavomír se usmál a poznamenal: „Ten asi bude opravdu vojákem. Skoro s ničím jiným si nehraje. Jen s těmi dřevěnými vojáčky, které jsem mu před rokem koupil při našich měsíčních trzích.“

Erik obrátil svoji pozornost k poháru, který před ním stál na stole. Sevřel pohár v dlaních a upil z něj trochu příjemně hořké medoviny. Potom vážným tónem pověděl Slavomírovi: „Vraťme se však k našemu rozhovoru. Nechci ti nic přikazovat, rozkazy tu dáváš ty, já si však myslím, že se už nemůžeme dál držet zpátky. Frankové začínají být čím dál drzejší. I na nás.“

Slavomír vážně odpověděl: „Máš, Eriku, plnou pravdu. Když jsme se s Karlomanem loni ve Wenii(6) podáním ruky domluvili na příměří mezi Veligradem a Franky(7), řekl jsem Karlomanovi doslova, že pokud se budou jeho lidé chovat v naší zemi umírněně, mohla by naše dohoda fungovat. Pokud ovšem vydráždí k povstání proti sobě i ty, kteří podporují Svatopluka a souhlasí s jeho spojenectvím s Franky, nebudu už moci slíbit nic a v takovém případě se k boji proti Frankům přidám i já.“

Po těch slovech Slavomír se zachmuřeným výrazem ve tváři vyprázdnil svůj pohár a dolil si do něj medovinu ze džbánu, který mezi nimi stál na stole.

Před chvílí si totiž vyslechli Pozdešovo vylíčení průběhu dvoudenního hlídkování. Pozdešu na hlídku vyslal s dvaceti muži Vladan. V posledních týdnech počty vojáků a množství hlídek podstatně zvýšil, protože vzrůstal neklid a agresivita franských vojáků. A Vladan tak nechtěl ani v nejmenším zanedbat bezpečí Veligradu. Život toho jara nebyl ve všech částech Moravského království jednoduchý…

4.

Přes zoufalou Slavomírovu snahu tomu zabránit Svatopluk vydal léta Páně 870 krále Rastislava jeho úhlavnímu nepříteli východofranskému králi Ludvíkovi. Rastislav byl potom toho roku na podzim velkým shromážděním v Řezně pod Ludvíkovým dohledem nejprve odsouzen k smrti a poté oslepen a odvezen do jistého bavorského kláštera, jehož jméno bylo neznámé, kde měl dožít svůj život.

Když Svatopluk, který byl u Rastislavova soudu přítomný, viděl, co způsobil ve své touze po moci, hnulo se v něm svědomí. Až do té chvíle sebevědomý velmož, který zásadně nepochyboval o svých činech, se sám sebe v duchu poprvé ptal, zdali se zachoval správně. Navenek své pochybnosti najevo nedával. Dobře věděl, že jej jeho okolí pozoruje. Přítomní Slované jako Rastislavova nástupce a Frankové… Mnozí z nich Svatopluka znali blíže a nebyli si, upřímně řečeno, jisti, jak a jestli vůbec tomu hrdému a namyšlenému Mojmírovci mohou důvěřovat.

Svatopluk brzy zjistil, že se minimálně v jednom přepočítal. V tom, že mu trůn po Rastislavovi spadne do klína. To nedůvěřivý Ludvík, a syn Karloman s ním v tomto ohledu bezvýhradně souhlasil, rozhodně nehodlal dopustit.

Nejprve se však Ludvík s Karlomanem rozhodli Svatoplukovi ukázat vlídnou tvář. Karlomanovu synu Arnulfovi jeho souložnice Vinburga porodila prvorozeného syna. Král Ludvík vyzval Svatopluka, aby se stal kmotrem jeho pravnuka. Tuto poctu samozřejmě Svatopluk rád přijal. Byl přesvědčený, že se tak upevní jeho přátelské vztahy s Ludvíkem i Karlomanem. Chlapec byl pokřtěn jako Zwentibold, což byla franská obdoba jména Svatopluk. Byla to sláva přenáramná.(8)

Bohužel pro Svatopluka však tímto křtem skončilo krátké, zdánlivě idylické období jeho vztahů s Ludvíkem a Karlomanem.

Po křtu malého Zwentibolda se ještě koncem roku 870 Svatopluk vrátil do Moravského království. Nebyl ovšem sám. Doprovázeli ho, no spíše přísně hlídali, Karloman a bavorští vojáci vedení hrabaty Engilšalkem a Vilémem.

Moravské království tonulo ve zmatcích. Na hradištích, ve kterých měli převahu mladí velmožové a vladykové, kteří očekávali od Svatopluka nové posty a novou kořist z dobyvačných válek, otevřeli Bavorům brány a přísahali věrnost Svatoplukovi.

Tak Frankové obsadili Znojem, Petrov, Rajgrad, Dowinu, Preslavu(9).

Přes odpor Slavomírova otce Přemila sužovaného nemocnými klouby se Frankům otevřel Dolnograd. Nic jiného, než se podrobit, pak nezbylo velitelům obklíčených hradišť Skaly a Sandbergu(10).

Všude zanechal Karloman své lidi, kteří měli dohlížet na správu hradišť.

Potom se Frankové se Svatoplukem vydali do Moravgradu. Tam župan Ladislav nechal zajmout velitele Rastislavovy osobní gardy Lumíra, který byl do posledních chvil věrný Rastislavovi, a s velkými poctami přijal Svatopluka i s Bavory. Župané na dalších velkých hradištích ležících půlnočním směrem si však vzali příklad ze Slavomírova Veligradu a vzkázali, že je Frankové budou muset silou dobýt, pokud je budou chtít obsadit.

Že na takovou válku nemají dost sil, bylo jasné Svatoplukovi i Karlomanovi s Engilšalkem a Vilémem. Protože té zimy nenapadlo příliš sněhu, Karloman potlačil zlost, jež v něm doutnala, a dal raději příkaz k cestě na Nitravsko.

Postupně jim otevřela brány a podrobila se hradiště Majcichov, Nitrava, Hronská Skala, Festunok, Bíňa a Čenkov(11).

I tam všude zanechal Karloman své správce.

Hradiska Prašník, Pobedim, Bojná a další ležící půlnočním směrem podobně jako řada hradišť v půlnoční části Moravy ovšem Svatoplukovi vypověděla poslušnost a vyjádřila své odhodlání bránit se.

5.

Moravské království tak bylo po Svatoplukově zradě rozdělené a zima v něm probíhala v napjatém očekávání, co přinese nastávající rok. Že to bude rok, v němž budou řinčet zbraně, bylo jasné všem.

Svatopluk se s Franky z Čenkova vrátil do Moravgradu, kde strávili zbytek zimy. Brzy zjistil, kdo je v Moravgradu pánem. A jakého omylu se dopustil, když si myslel, že po křtu malého Zwentibolda jej Frankové nechají vládnout v Moravském království.

To první, co Frankové v Moravgradu provedli, byla loupež královského pokladu shromážděného nebohým Rastislavem. Karloman nechal celý poklad naložit v pytlech na koně a vydal se s ním zpět do Řezna. Svatopluka zanechal s Engilšalkem a Vilémem v Moravgradu. Obě hrabata jej neustále nechala hlídat stráží a Svatopluk nemohl bez jejich svolení opustit královský dvorec.

Hrdému Mojmírovci se takové jednání pochopitelně nezamlouvalo a bral je jako zradu ze strany Franků. Samozřejmě si v té situaci nepřipouštěl, že svojí zradou Rastislava jim dal důvod pro to, aby se chovali tak, jak se chovali.

S dozorem ze strany Engilšalka a Viléma se nehodlal smířit. Přes moravské vojáky, kteří zůstali na dvorci, se pokoušel spojit s těmi, kteří pobývali mimo moravgradský královský dvorec. Začal s nimi připravovat spiknutí, kterým by odstavil od vlády nad Moravgradem Engilšalka s Vilémem a převzal sám v Moravgradu moc.

Jak tomu ovšem v podobných situacích bývá, oba Bavoři měli mezi Moravany donašeče, kteří za slib majetku a úřednických postů Svatoplukovo spiknutí prozradili. Výsledkem bylo několik padlých hlav a Svatopluk poslaný v řetězech do vězení v Řeznu.

Knížeti jeho vztek nepomohl a kletby, kterými proklínal své věznitele, ti přijímali s ironickými úsměšky. V době, kdy Frankové Svatopluka odváželi do Řezna, vzrůstala mezi Moravany i Nitravany nenávist vůči franským okupantům. Velmoži Moravského království, kteří se přidali ke Svatoplukově zradě Rastislava, začínali chápat, jak hloupě se zachovali, když věřili Svatoplukovým slibům o tom, že je s Franky domluvený na převzetí moci v zemi.

Kromě velmožů vzrůstal i neklid mezi prostým lidem, kterému se ve většině hrátky urozených a zrada Rastislava nezamlouvaly. Nyní navíc museli místní franské vojáky všude tam, kde se usadili, živit ze svých zimních zásob. Výsledkem bylo, že sami domácí mnohde neměli dost potravy. Jediné štěstí bylo, že zima toho nešťastného roku nebyla krutá a dlouhá.

6.

Spolu se vzrůstající zlobou obyvatel obou částí Moravského království vůči franským okupantům vzrůstala i nervozita a agresivita samotných Franků.

O tom právě Slavomírovi v jeho domě podával zprávu Pozdeša. Se svými muži projížděl polední částí veligradské župy. Když přijeli do jedné z vesnic poblíž cesty z Moravgradu, uviděli jen obraz zmaru a zkázy. Polovina dřevěnic ještě doutnala a nasupení vesničané byli shromážděni kolem svých mrtvých.

Nejhoršímu zabránil vladyka Rohan z malého dvorce stojícího nad sousední, nedaleko položenou vesnicí. Se svými deseti ozbrojenci a za pomoci rolníků z obou vesnic Franky zahnal. Ti však před svým ústupem dokázali vypálit několik domů a uloupit část úrody.

Pozdeša a jeho muži se doprovázení Rohanem a jeho ozbrojenci vydali Franky, kterých byly necelé tři desítky, stíhat.

Netrvalo to dlouho a dostihli je v údolí malého potoka, kde se Frankové zastavili, aby si omyli a obvázali své rány. Zoufale se bránící vesničané jich totiž spolu s pomocí Rohanových mužů skoro deset ošklivě potloukli.

Pozdeša na nic nečekal. Podle jeho rozkazu se veligradští a Rohanovi muži rozdělili na dvě poloviny. Jedna z nich pod vedením mladého, avšak zkušeného Bojši a za pomoci Rohana objela odpočívající Franky.

Jakmile byli na dohodnutém místě, dali znamení vábničkou a spolu s druhou polovinou Moravanů vedených Pozdešou a za hlasitého tradičního válečného pokřiku „Bij Franka, bij!“ vtrhli na nic netušící franské vojáky.

Frankové moravský bojový pokřik dobře znali. I ti, kteří slovanské řeči nerozuměli. Dobře věděli, že může znamenat jejich poslední hodinu. Okamžitě se bez ohledu na svá zranění chopili zbraní.

Nebylo jim to však nic platné. Moravané se na ně vrhli jako bouře. Ještě byli plni zuřivosti z toho, co viděli v napolo zničené vesnici. Svými meči a sekyrami Franky doslova porcovali. Ti neměli žádnou šanci.

Poslední, který se z nich vydržel bránit, byl jejich velitel, což bylo zřejmé z jeho vybraného oblečení. Bojša se mu chystal do krvácející hrudi zasadit poslední, smrtelnou ránu. Na Pozdešův pokyn se zarazil.

Pozdeša se Franka optal: „Odkud jste přijeli? Co tu děláte? Co tu chcete? Jídlo? Nevíte, že jsme uzavřeli příměří s vaším Karlomanem?“

Frank se jen ušklíbl: „Když potřebuješ jídlo, příměří tě nezajímá. Ani v Moravgradu, odkud jsme dojeli až sem, jej není nadbytek.“

Pozdeša se na franského velitele podíval znechuceným pohledem a pokývl na Bojšu: „Dodělej toho psa!“

Bojša se nenechal pobízet. Frank sice pozdvihl ochabující pravici stále ještě držící meč na obranu, nebylo mu to však nic platné. Bojša obratným a silným úderem proklál Frankovo srdce. Franský velitel se už bez ducha sesul k zemi.

Pozdeša se rozhlédl kolem. Na malé mýtině u potoka leželo dvacet osm mrtvých franských těl.

Bojša se zeptal: „Co s nimi? Pohřbít je?“

Pozdeša hrobovým hlasem prohlásil: „Jako prašiví psi loupili, ať jako prašiví psi zajdou. Odtahejte je pouze od potoka kus do lesa, aby neotravovali vodu. Zvěř se o ně postará. Je vyhublá jako my. Ať má po zimě co žrát!“

7.

Když Pozdeša dokončil svoje vylíčení toho, jak jeho vojáci spolu s Rohanovými muži zlikvidovali franské nájezdníky, Slavomír sevřel pěsti, až mu klouby zbělely, a tiše zasyčel: „Prašiví franští psi!“

Potom už klidněji dodal: „Jenže nesmíme zapomenout, že Franky jsme si do své země pozvali sami. Takže se nemůžeme moc divit tomu, co zde vyvádějí.“

Erik se ušklíbl: „Ty jsi je sem nezval. Vzhledem k jejich vzrůstající drzosti, která začala loupeží Rastislavova pokladu v Moravgradu a zatím končí šarvátkami na území naší župy, je nejvyšší čas, aspoň já si myslím, poslat je tam, odkud přišli. A ať se dívám, jak se dívám, a hledám, jak hledám, nevidím nyní v naší zemi nikoho jiného než tebe, kdo by byl schopný tyhle pozvané hosty zase vystrnadit. Slepý Rastislav se nám už zřejmě z franského zajetí nevrátí. Jeho následníkem na trůnu je synovec Svatopluk, který ovšem strýce zradil. Navíc je teď možná kdesi v Řezně. Možná. Zvěsti o tom, že už není mezi živými, jsou možná pouze zvěsti. Možná. Ovšem to nic nemění na tom, že o Svatoplukovi jsme už pěkných pár týdnů žádné zprávy nedostali. No a jeho synové jsou ještě malí. Mojmír oslavil loni deset let a Svatopluk má ještě o tři roky méně. A o zbytku tvého rodu Mojmírovců lépe nehovořit. Pouze tvůj otec je muž na svém místě, bohužel už je příliš starý. Takže se, milý příteli, své zodpovědnosti nevyhneš.“ Poslední slova Erik doprovodil rozpačitým rozpažením.

Vladan se za Pozdešova přikyvování přidal: „Viděl bych to stejně jako Erik, milý Slavomíre.“

„Vaše důvěra mě těší, drazí přátelé,“ ušklíbl se nevesele Slavomír, „věřte mi, že se své zodpovědnosti vyhýbat nemíním. Jako jsem to ostatně nikdy nedělal. Jenže nezapomeňte na to, že dobrá polovina naší země se Frankům poddala, a to zcela nebo více méně dobrovolně. A bohužel i nyní si naši franští návštěvníci, často pohodlně, hoví v mnoha našich městech. Koneckonců ty sám, Pozdešo, jsi nám řekl, že Frankové, které jste pobili, přijeli z Moravgradu. A pokud vím, tak zrádný moravgradský župan Ladislav je stále docela zadobře s Engilšalkem a Vilémem, zatímco věrného velitele Rastislavovy gardy Lumíra drží v řetězech. Ostatně jako i několik jeho podřízených.“

„To tě musím opravit, Slavomíre,“ překvapivě zvesela zahlaholil Vladan.

„Jak opravit?“ udiveně se zeptal Slavomír.

„Kdybys nás teď nezavolal, přišel bych za tebou sám,“ řekl s úsměvem Vladan, „mám totiž pro tebe po dlouhé době první příznivou zprávu. Zdaleka ne všichni v Moravgradu jásají nad tím, že jim tam hospodaří Frankové. Lumíra i jeho druhy zbývající vojáci z Rastislavovy gardy osvobodili ze zajetí. A i jinak v Moravgradu stále ubývají ti, kteří stojí za županem Ladislavem. Řada vojáků z moravgradské posádky podléhajících Ladislavovi mu vypověděla poslušnost. Ten sice pořád skáče, jak Frankové pískají, to je pravda. Ovšem jak mi sdělují mí přátelé v Moravgradu, Frankové jsou spokojení se županem Ladislavem čím dál méně. Už dokonce uvažovali nad tím, vsadit jej do želez.“

„Kdo jsou ti tví přátelé?“ s úsměvem se zeptal Slavomír.

Vladan se zatvářil tajuplně: „Lumírovi vojáci. Jména raději říkat nebudu. Kdyby někdo poslouchal pod oknem…“

8.

Slavomír přikývl. „Dobrá. My se také pro jistotu ztišíme, aby nás nebylo slyšet. Jsem pro to, abychom proti Frankům povstali. Nebudu se však stavět do čela takového povstání, pokud nebudeme proti Frankům jednotní. Nehodlám dobývat naše vlastní hradiště a ztrácet vlastní lidi v boji proti jejich krajanům. Je třeba, aby ve všech našich hradištích, městech a osadách byla jednotná vůle povstat proti Frankům. Pošleme proto naše lidi do všech významných hradišť, aby tam zjistili vůli k odporu proti Vilémovi s Engilšalkem a jejich mužům.“

„A pokud ta vůle bude, tak co potom? Zavelíš k povstání?“ zeptal se Erik.

„Přesně tak,“ přikývl Slavomír, „potom k povstání zavelím. Nemůžeme se však v žádném případě vysilovat dobýváním našich vlastních hradišť. To by nemělo význam. Jen bychom se tak vyčerpali v bratrovražedné válce, což by přišlo nepochybně vhod našim franským sousedům. Franky ze svých hradišť musí vždy vyhnat jejich obyvatelé. Musí to však být pokud možno v jeden den v celé zemi. Aby bylo překvapení dokonalé a odpor co nejmenší. Teď nám sotva začalo jaro. Velikonoce tu budeme mít za čtyři týdny. Takže den našeho povstání bychom mohli stanovit možná o další čtyři týdny později. Nejprve však musíme zjistit, zdali naši krajané mají opravdu chuť a odhodlání povstat proti franským okupantům.“

„Pošleme své posly i na Nitravsko?“ zeptal se Erik.

„Jistě,“ přikývl Slavomír, „jsme jedna země. Nemá cenu, aby půlka království Franky vyháněla a druhá je nechala v klidu.“

V té chvíli se ozvalo zabušení na dveře. Po Slavomírově výzvě vešel jeden ze strážných a omluvným tónem řekl: „Promiň, kníže, že vás ruším při důležité poradě. Právě však přijel Mirota, velitel posádky na bojnianských Valech(12).

Prý má velice naléhavou zprávu od bojnianského župana Kosory.“

Erik se usmál: „Cosi mi říká, že na Nitravsko posly nebudeme muset posílat.“

„Možná máš pravdu,“ přitakal Slavomír a pokývl strážnému, „jen ať Mirota vejde. Je zde vítán.“

Strážný poodstoupil od dveří a dovnitř vešel asi třicetiletý svalnatý muž. Jeho černé vlasy sahaly až na ramena, obličej zdobil krátce střižený vous. Pod hustým obočím, nad nosem skoro srostlým, vás pozoroval pár temně hnědých očí. Vysoké vladykovo postavení dokládal široký opasek z jemně zpracované kůže zakončený stříbrným nákončím, zdobeným složitými ornamenty. Na opasku měl Mirota zavěšený meč, o jehož drahocennosti svědčila zlatá tauzie(13) v hlavici a rukojeti jílce. Kromě meče měl bojnianský vladyka na opasku zavěšený velký nůž, jehož rukojeť také zdobila zlatá tauzie a kožený váček.

Mirota byl oblečený do vlněné haleny sahající mu skoro až po kolena. Jemná látka podobně jako meč svědčící o zámožnosti jejího nositele, byla zbarvená tmavě modře. Pod ní byly vidět lněné šedivé kalhoty zasunuté do vysokých bot z jemné kůže.

Oblečení a výzbroj velitele Kosorových vojáků na bojnianských Valech ukazovalo na bohatství a význam Bojné, soustavy několika hradišť v polední části Inoveckých hor.

9.

Mirota lehkou úklonou hlavy vzdal úctu Slavomírovi a všechny pozdravil: „Zdravím tě, kníže Slavomíre. Zdravím i tebe, statečný vladyko Eriku, neméně statečný vladyko Vladane i tebe, Pozdešo.“ Mirota se totiž dobře znal i s Pozdešou, se kterým kdysi nejen bojovali, nýbrž se také několikrát potkali na Bojné.

Slavomír poručil strážnému, aby donesl ještě jeden džbán medoviny a pohár pro Mirotu, a pokynul mu, aby si přisedl ke stolu.

Když si všichni připili, Slavomír se usmál: „Vítej mezi námi, Miroto. Co tě v těchto neklidných dobách přivádí až k nám na Veligrad? A proč vlastně posílá Kosora právě tebe?“

Mirota si utřel vousy od medoviny a vážně prohlásil: „Než ti odpovím, Slavomíre, mám vyřídit vám všem co nejupřímnější pozdravy župana Kosory. Ovšem Kosory mladšího, tedy vlastně budoucího župana, protože jeho otec už není na tomto světě.“

Slavomír pozdvihl údivem obočí a zeptal se: „Co se vašemu statečnému županovi přihodilo? Nemoc? Vždyť přece nebyl tak starý. Pokud se pamatuji, měl asi padesát let. A neslyšel jsem, že by trpěl nějakou nemocí.“

„Však náš župan také nezemřel na nemoc,“ řekl smutně Mirota, „zasáhl ho oštěp přesně do srdce.“

„Nehoda nebo vražda?“ zeptal se Erik.

„Bohužel vražda,“ dutě odpověděl Mirota a dodal: „Kosora, tedy Kosora mladší, který podle starého zvyku nastoupil na otcovo místo… Samozřejmě, musí jej ještě potvrdit král, toho však zatím nemáme… Tedy Kosora byl s otcem na lovu. Byli pouze sami dva. Mladý Kosora tehdy přesvědčoval otce, aby s sebou vzali pár vojáků. Já se k němu přidal. Kolem našeho hradiště je klid. Doba je však nejistá. To víte ostatně sami.“

Erik ironicky poznamenal: „Jak jsem znal župana Kosoru, byl do lovu stejný blázen jako náš nebohý král Rastislav. A na rady, které jste mu v dobré víře dávali, měl jedinou odpověď. Příliš mnoho lovců by zvěř vyplašilo. Pokud tedy nepořádáte velký lov a jdete po jednom, určitém kusu.“

Mirota se pousmál: „Řekl jsi to, Eriku, přesně. Nebohý župan byl uvážlivý muž, který se vždy radil s okolím, než přijal nějaké rozhodnutí. To ovšem platilo s jednou výjimkou. Pokud šlo o lov, s Kosorou nebyla řeč. Nebyl ochotný přistoupit ani na to, že bych s těmi dvěma šel alespoň já.“

Erik se uculil. „O jaký kapitální kousek šlo tentokrát?“

„O velkého divokého kance. Stopovali divokého kance. Kosora už po tom zvířeti šel delší dobu. Potuloval se kolem našich Valů a byl docela drzý. Tedy ten kanec, samozřejmě. Drzý a chytrý. Toho osudného dne oba Kosorové, jak mi mladý vyprávěl, najednou uslyšeli jakýsi šustot před sebou v hustém porostu. Pomysleli si v té chvíli, že toho kance vyplašili. Podruhé toho rána. Už jej totiž slabě zasáhli jedním šípem, avšak silné zvíře bez ohledu na své zranění před nimi uteklo. Šli nedočkavě po jeho stopách. Ty mizely právě v tom hustém porostu před nimi. Oba Kosorové se zaradovali, že zvíře konečně mají. Zraněný kanec ovšem může být hodně nebezpečný. Co vám mám vysvětlovat. Sami se v lovu vyznáte také. Uchopili tedy otec kopí a syn luk se šípem. Znovu se ozvalo zapraštění mlází. Čekali samozřejmě rozzuřeného kance, avšak z mlází najednou vyskočila postava jakéhosi bojovníka se zahalenou tváří. Ten vší silou vymrštil oštěp, který proklál staršímu Kosorovi srdce. Mladší vystřelil šíp, kterým by útočníka dost možná trefil, jak mi vyprávěl. Jenže v té chvíli se mu do pravé paže zabodl šíp od druha útočníka s oštěpem, který zůstával skrytý v tom mlází. Ti dva útočníci se po té, co zabili staršího Kosoru, hned ztratili a mladý Kosora se věnoval otci. Z toho však život rychle odešel.“

10.

„Poznal mladý Kosora útočníky?“ zeptal se Slavomír.

Mirota zavrtěl hlavou. „Ne. Dost možná je znal, protože měli přes obličeje zavázané šátky. Asi věděli proč. Jinak by si obličeje asi nezakrývali. Jenže takhle nepoznal ani jednoho.“

„Ani podle oblečení nebo zbraní?“ dotázal se Erik.

Mirota znovu zavrtěl hlavou. „Právě že na nich nic zvláštního nebylo. Oba měli hrubé lněné haleny, jaké u nás nosí každý, kdo není zrovna příliš majetný. Jeden měl halenu šedivou, druhý tmavě hnědou. Kosora si ještě všiml, že měli obuté nízké boty z hrubé kůže s řemínky omotanými kolem nohavic kalhot na lýtkách. Ty kalhoty byly z podobně hrubé látky jako haleny. Oba měli obyčejné úzké opasky z nepříliš kvalitní kůže. Kromě oštěpu a luku, které použili při útoku, měli za opasky sekyry a nože. Žádné meče. Takže nějací významnější bojovníci to asi nebyli.“

„Nebo si lepší odění a zbraně nechali doma,“ zamyšleně poznamenal Slavomír.

„To můžeš mít pravdu,“ přitakal Slavomírovi Mirota, „tohle nás vlastně ani nenapadlo.“

„Asi jste pátrali po těch vrazích,“ poznamenal Slavomír, „zjistili jste něco?“

„Já se do pátrání chtěl hned vydat, když mladý Kosora na svých zádech přinesl mrtvého otce na naše hradiště,“ přisvědčil Mirota, „jenže mladý Kosora mě hned zarazil.“

„A proč?“ udiveně se zeptal Vladan.

„Chvíli jsme se dohadovali, nakonec jsem mu však dal za pravdu,“ řekl Mirota, „Kosora totiž hned přišel s nápadem pozvat na Bojnou tebe, Slavomíre, a požádat tě o to, abys županovu vraždu vyšetřil.“

Slavomír se usmál. „Vaše důvěra mě opravdu těší. A to nebylo vašemu okolí divné, že županovu vraždu nevyšetřujete?“

„Všem jsme tvrdili, že Kosora uskakoval před zuřivým kancem a napíchl se hrudí na zlomenou silnou větev. Takové nehody se občas opravdu stávají, takže nad tím nikdo moc nemudroval,“ vysvětlil Mirota.

Potom se Slavomír zamyšleně podrbal v nakrátko střiženém vousu na své bradě, zkoumavě se zadíval na Mirotu a pomalu se jej zeptal: „Nechci se mýlit. Myslím však, že vyšetřování Kosorovy vraždy nebude jediným důvodem toho, proč mě zvete na Bojnou.“

Mirota se zatvářil rozpačitě a neméně rozpačitě ze sebe vypravil: „Snad se tě to nedotkne, Slavomíre. Možná, vlastně ne možná, asi určitě měl Kosora, tedy teď už mladý Kosora, který převzal otcovy županské povinnosti minimálně do toho okamžiku, než jej nový král potvrdí v jeho úřadě… Chtěl jsem vlastně říct…“

Slavomír sledoval s pobavením Mirotovy rozpaky a nakonec jej vysvobodil: „Jsi statečný bojovník, Miroto. Jak tě znám, a ty nám to tu právě dokazuješ, diskuse s nepřítelem pomocí tvého meče ti jde určitě lépe než diskuse s přítelem pomocí tvých úst. Tak se rozmysli, co nám chceš sdělit, a mluv. My tě neukousneme.“

Mirota se s rozhodným výrazem ve tváři nadechl a konečně ze sebe vypravil: „Jde o to, že se chceme konečně zbavit Franků. My jsme je do Bojné nepustili, jenže jiní do naší země ano. A tak Frankové škodí našemu obchodu, když mají obsazenou polední část našeho království.“

„A teď mi řekni, mluv však pravdu,“ zadíval se Slavomír Mirotovi přísně do očí, „to vám na přítomnosti Franků v naší zemi vadí jen potíže s obchodem?“

Mirota se dotčeně ohradil: „Promiň, kníže, tak nám křivdit nemusíš. To máš o nás opravdu tak nízké mínění?“

Slavomír se pousmál: „Doufal jsem, že mi odpovíš, jak jsi odpověděl. Zeptat jsem se však musel.“

„Já vím,“ tiše zabručel Mirota.

11.

„Dobrá, tak mi konečně pověz, co si ode mě přejete,“ vyzval Slavomír Mirotu.

„Postavit se do našeho čela a vyhnat Franky z naší země.“

Slova se najednou řinula z Mirotových úst jako velká voda: „Už jich tu máme plné zuby. Ať se vrátí, odkud k nám přišli. Do svých domovů. My je tu k ničemu nepotřebujeme. To říká můj nový pán Kosora a říkal to i jeho otec blahé paměti. A já, Mirota, to říkám také a jsem pro osvobození naší země ochotný zemřít.“

„Tento názor zastávají u vás na Bojné všichni?“ zeptal se Slavomír.

„To je právě menší problém,“ ošíval se opět najednou trochu rozpačitě Mirota, „úplně všichni ne. Jsou u nás takoví, kteří tvrdí, že s Franky se dá žít. Nejhorší na tom je, že ti přátelé Franků se shromažďují kolem Kosorova mladšího bratra Mladoty.“

„Není tenhle Mladota kněz? Kněz, který vystudoval v Pasově?“ zeptal se Erik. „Vzpomínám si, že se nám před časem, když jsme u vás byli, Kosora, tedy otec Kosora, o Mladotovi letmo zmiňoval. A pokud se pamatuji, spokojeně tehdy to jeho vyprávění zrovna neznělo.“

„Je to tak,“ přisvědčil Mirota, „Mladota se vrátil domů do Bojné před dvěma lety. Náš církevní správce, starý Leo, mu přidělil kostely na Žihlavníku(14).

Mladota tam začal hned energicky šířit slovo Boží. No, energicky. Spíš fanaticky. Na rozdíl od starého Lea ho však většina lidí moc ráda neměla a nemá. A otec Kosora ze syna radost také neměl. Nevadilo mu, že se chtěl stát knězem. Přál si však, aby navštěvoval školu Konstantina a Metoděje na Sadové(15).

A aby šířil slovo Boží v našem jazyce. Abys rozuměl, i když ty to asi víš, Kosora hluboce věřil v Ježíše Krista. Jenže mu vadili kněží, kteří tu víru šířili cizím jazykem. A proto se velice obdivoval Konstantinu a Metodějovi a jejich dílu. Však u nás na Bojné soluňští bratři mnohokrát kázali a sloužili mše.“

„Váš církevní správce Leo ale také podléhá pasovskému biskupovi,“ poznamenal Erik, „tak by mu měla Mladotova nechuť k Řekům spíš vyhovovat.“

„To ano,“ přisvědčil Mirota, „Leo k nám přišel už jako mladý hoch se svým učitelem z Aquileie. Poslal je sem tehdy aquileiský patriarcha Ursus, aby tu šířili víru v Ježíše Krista. Tenkrát všichni věřili v naše staré, domácí bohy. Já to samozřejmě nepamatuji, jsem příliš mladý. Z vyprávění rodičů však vím, že je to už víc jak šedesát let. A rodiče mi také vyprávěli, že to první, co Leo po příchodu udělal, bylo, že se rychle naučil naši řeč. Nepoznáš, že není Slovan. Mluví jako my. Dnes Leo podléhá pasovskému biskupovi, lidé jej tu však mají rádi. Proto, že pro ně odjakživa dělal vše dobré. A Leo sám díky tomu, jaký je a jak se chová, také nikdy neměl problém s přítomností Konstantina a Metoděje na Bojné. Úspěchy u lidí Řekům ze srdce přál. Když tu soluňští bratři byli, vždy si s Leem navzájem pomáhali.“

„A Mladota?“ zeptal se Slavomír.

„Ten se po svém návratu ze studií snažil tvrdě prosazovat zájmy pasovského biskupství a neméně tvrdě vystupoval proti jakýmkoliv snahám šířit slovo Boží v našem jazyce. Také byl moc zadobře se Svatoplukem, který sice proti řeckým bratřím nijak otevřeně nevystupoval, ovšem také je nijak nepodporoval. To víte sami. A kolem Mladoty se shromažďují někteří synkové našich vladyků a velmožů, kteří věří, že se Svatoplukem se dostanou snáze k moci.“

„Kolik jich je? Tedy myslím, jaká část urozených mužů na Bojné stála za Mladotou?“ dotázal se Erik.

„Tak mnoho zase ne,“ pokrčil ramena Mirota, „hlavně jsou to ti, kteří žijí na Žihlavníku. Jinak u nás na Valech snad nikdo, na Hradisku(16) bys je spočítal na prstech jedné ruky a na Háji(17) to je podobné. V každém případě, dokud starý Kosora žil, příliš si tihle Mladotovi příznivci nedovolovali. Starý župan je držel zkrátka.“

„Teď je však starý župan v hrobě,“ poznamenal zamyšleně Slavomír, „zvládne být jeho syn také tak rozhodný, jako byl otec?“

„Já mu, Slavomíre, věřím,“ řekl prostě Mirota, „a jeho pozvání pro tebe je důkazem toho, že Kosora si chce na Bojné udělat pořádek.“

„Pokud si však vaši lidé myslí, že starý Kosora zahynul při lovu, a neví, že byl ve skutečnosti zavražděný, netuší, že se u vás děje něco nekalého,“ pochybovačně pronesl Erik.

„To máš, Eriku, pravdu,“ přisvědčil Mirota, „lidé zatím nic netuší. Vrahové však vědí své. A mladý Kosora si myslí, já jsem v tom s ním zajedno, že vraždou župana naše problémy teprve začínají. Pokud by se takový velký a mocný systém hradišť, jako je naše Bojná, dostal do rukou Franků, nebyla by to pro naši zem dobrá zpráva. O tom vás určitě nemusím přesvědčovat. A proto mě také Kosora poslal k vám.“

12.

„Takže teď po mně chceš, abych jel s tebou na Bojnou a vyšetřil Kosorovu vraždu,“ napolo prohlásil a napolo se zeptal Slavomír.

Mirota se omluvným tónem řekl: „Když dovolíš, Slavomíre, nejen to. Kosora zároveň do Bojné zve župany z dalších neobsazených hradišť v naší části Moravského království. Rád by se se všemi poradil o tom, jak se vypořádat s Franky. Můj pán předpokládá, podle toho, jak tě zná, že podobnými myšlenkami se nejspíš zaobíráš také. Tak si říká, že bychom ve vaší i naší části království mohli boj proti Frankům vést po společné domluvě.“

Slavomír s trochou pobavení řekl: „To Kosora předpokládá správně. Zrovna teď před tvým příjezdem jsme se bavili o Francích v naší zemi. Pokud však tvůj pán svolává velmože z Nitravska s tím, že se chce domluvit, jak vyhnat Franky, znamená to řadu poslů, kteří mají vyzvat řadu významných mužů naší země k tomu, aby opustili bezpečí svých hradišť a vydali se na nebezpečnou cestu. Stačí, aby jednoho takového posla Frankové polapili a mučením z něj dostali cíl a účel jeho cesty. A potom už Frankové budou dostatečně varovaní před tím, co by je mohlo potkat. Následky si jistě dokážeš představit. Nemluvě o tom, že by potom Frankové mohli čekat na příjezdových cestách k Bojné. A řadu přijíždějících zajmout.“

Mirota s vážným výrazem ve tváři přikývl a neméně vážně pokračoval: „Tohle bylo to první, co Kosora řekl, když jsme se spolu radili. Riziko toho, že Frankové někoho polapí, samozřejmě vyloučit nemůžeme. Alespoň se je Kosora snaží zmenšit tím, že naše hlídky kontrolují cesty v širokém okruhu kolem Bojné. A co se týče toho, aby se zatajil pravý účel takového setkání, napadla Kosoru jednoduchá věc. Jak je u nás zvykem, otce pohřbil druhý den po jeho smrti. Ovšem učinil tak pouze při skromném malém obřadu. Velkou zádušní mši, tak jak se to patří na muže v postavení staršího Kosory, uspořádáme, až budou přítomni Kosorovi přátelé z cizích hradišť. Nikdo z nich kromě tebe neví, že jste zvaní také kvůli něčemu jinému než kvůli zádušní mši za Kosoru. Pouze Kosora mladší a já víme, co je hlavním důvodem setkání na našem hradišti. A proto poslal Kosora sem na Veligrad právě mě. Otce miloval a vážil si ho. V této neklidné době by si však nedovolil muže tvého významu tahat přes kus země pouze kvůli jedné zádušní mši. Byť by to byla mše k uctění otcovy památky. O tom, že byl Kosora starší zavražděný, víme kromě vrahů jen my dva. Jen my dva také víme o prosbě na tebe, abys vyšetřil tuto vraždu. Jen my dva rovněž víme o plánu na poradu o boji proti Frankům. Všichni ostatní poslové i pozvaní hosté očekávají pouze mši na županovu památku. Myslím, že víc pro utajení našich záměrů nebylo možné udělat.“

„To určitě ne,“ pokýval Slavomír zamyšleně hlavou.

Mirota chvíli pozoroval mlčícího knížete a potom se naléhavým hlasem zeptal: „Jak se tedy, Slavomíre, rozhodneš?“

Slavomír ještě chvíli uvažoval nad Mirotovými slovy. Z vážného výrazu jeho obličeje bylo zřejmé, že nic nebere na lehkou váhu. Najednou se zadíval na Mirotu a požádal jej: „Můžeš teď opustit tuto místnost? Poradíme se a za chvilku tě zavoláme zpět.“

13.

Když se za Mirotou zavřely dveře, zeptal se Slavomír svých druhů: „Tak co Mirotovu vyprávění říkáte?“

Erik zvedl své oči od stolu: „Pozoroval jsem, Slavomíre, tvé sice malé, avšak přece jen rozpaky. Také tě asi napadlo, jestli nemůže jít o léčku. Je rozdíl, když pošleme na Bojnou posla a když tam pojedeš ty. Pokud by tě v tomto čase Frankové polapili, byl bys pro ně velice vítaná kořist. A sám si jistě uvědomuješ, že by šlo o velkou ránu pro celou naši zem.“

Vladan se přidal: „Podobné obavy mám také. Můžeme to provést tak, že ty zůstaneš na Veligradu a do Bojné pojedu já s Pozdešou. Vše vyřídíme přesně podle tvých pokynů.“

Erik se zatvářil starostlivě a dodal: „Nebo to můžeme ještě lépe provést tak, že naši výpravu do Bojné povedu já. Každý ví, že jsem tvá pravá ruka. Bude to, jako bys do Bojné jel sám. Ty, Slavomíre, nesmíš skončit někde ve hvozdu Inoveckých hor s šípem v prsou. Tebe tahle zem bude ještě potřebovat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Případ kněze z Bojné.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.