Hana Marie Körnerová

DRUHÝ BŘEH

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie Körnerová, 2014

Obálka © Martina Černá, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN ePUB 978-80-243-6881-8

ISBN Mobi 978-80-243-6882-5

PROLOG

(shrnutí předchozích knih – Kočár do neznáma a Třetí přístav)

Těsně po revoluci (14. červenec 1789) bylo mnoho příslušníků šlechty nuceno opustit Francii a uchýlit se do exilu. Mezi ně patřily i mladičké sestry Hermína a Stefanie, provázené grand-mère (babičkou) hraběnkou Julií de Marigny. Cestou ke švýcarským hranicím zachrání grand-mère před jistou smrtí raněného hraběte Vincenta Gisserota, kterého pronásleduje horda vzbouřenců. Schová jej ve skrýši pod podlahou kočáru a dopraví do bezpečí, přestože tím v revolučních časech riskuje život celé rodiny.

Uprchlice hledají azyl u příbuzných v Římě, později na malém panství v Kampánii. Setkávají se však s intrikami a nenávistí – kvůli ztrátě majetku a postavení už nejsou vítanými hosty jako kdysi, ale pouhou přítěží. V tvrdých podmínkách obě dívky rychle dospívají.

Zachráněný šlechtic Vincent Gisserot vyhledá Stefanii a přemluví ji k útěku a tajnému sňatku. Těsně před ním ji však v Římě opustí. Stefanie poté na Ischii tajně porodí nemanželskou dceru Adélu, kterou Hermína vydává za schovanku. Když grand-mère těžce onemocní, Hermína se fakticky stává hlavou rodiny. Jediný člověk, na něhož se může v tísni obrátit, je Vincentův bratranec André Gisserot. Přes počáteční výhrady se s ním nakonec sbližuje. Oba ale vědí, že milostný vztah kvůli majetkovým poměrům i politické situaci nemá žádnou budoucnost. André jako francouzský emigrant vstupuje do armády a chystá se bojovat proti revoluci, která jej vyhnala z vlasti.

Sestry na krátký čas najdou místo společnic u neapolského dvora, ale i to musejí díky hrozícímu skandálu opustit.

Přes Vídeň proto zamíří do východních Čech na malé panství, kde prožila jejich grand-mère dětství. André Gisserot s přítelem jim poskytnou bezpečný doprovod.

Je podzim roku 1791. Grand-mère umírá v noc příjezdu do zámku, kde uprchlice doufaly najít bezpečné útočiště. Hermína se Stefanií zůstávají samy v neznámé zemi, o níž dohromady nic nevědí a jejíž řeč neznají.

Evropa vstupuje do války s Francií, André Gisserot s přítelem odjíždějí k vojsku.

Na rodinné panství si dělají nárok příbuzní, kteří nejenže vyrabují zámek, ale snaží se podvodem získat i to málo, co Hermíně a Stefanii zbylo. Sestry musí sebrat všechny síly, aby komplotu dokázaly čelit. První zima v neznámém prostředí je krutá. Dívky jen s námahou udržují zámeckou domácnost nad vodou, bojují s úředním aparátem, učí se česky.

Přichází zpráva o smrti Andrého Gisserota. Hermína netuší, že dopis podvrhl Andrého otec, který synovi plánuje zcela jinou budoucnost. Brzy nato je André skutečně raněn a jeho naděje na uzdravení velmi nejistá.

Hermína se poprvé v životě zhroutí.

Sester se ujímá vzdálená příbuzná baronka Chlumská, která je uvede do společnosti nejen v Jičíně, ale i v Praze. Nakonec zajistí Stefanii výhodný sňatek. Na svatební cestě však novomanželé onemocní neštovicemi. Hermína přes zákaz baronky Chlumské odjíždí na Moravu, aby je ošetřovala. Jako doprovod zvolí barončina vnuka, který však cestou přijde o život v hospodské bitce. Hermína ztrácí barončinu přízeň a podporu.

Stefanie nemoc přežije, její manžel umírá. Sestry se vrací na zchátralý zámek, kde musí čelit dalším útokům příbuzných. Stefanie poznamenaná neštovicemi se uzavírá před světem. Veškerá práce i zodpovědnost tak zůstávají na Hermíně, které rychle docházejí síly. I proto přijímá nabídku k sňatku od hraběte Jindřicha Svojanského ze Štěpanic. Jindřich jí zajistí nejen ochranu před chamtivými příbuznými, ale slibuje, že se postará i o Stefaniinu a Adélinu budoucnost.

Těsně před svatbou přijíždí z Francie právník, který Hermíně přiváží dokumenty potřebné k uzavření manželství. Hermína se z nich dozvídá šokující pravdu o svém původu, tajemství si však musí nechat pro sebe.

Jindřichova rodina není nadšena jeho sňatkem s cizinkou. Hermínina hrdost je vystavena nové zkoušce.

Na podzim roku 1792 odjíždějí novomanželé, doprovázeni Jindřichovou matkou a sestrami, do Itálie.

Ve Florencii se po těžkém úrazu hlavy vrací k životu André Gisserot.

KAPITOLA I

Alpské vrcholky se skrývaly v nízkých mračnech, sníh pokrýval úbočí a připomínal cestovatelům, že přechod průsmyky bude obtížnější než obvykle. Vyrazili na cestu pozdě, což Jindřichova matka neopomněla na každé zastávce zdůraznit.

„Kdoví jak to bude vypadat nahoře! Vždyť v průsmycích už leží sníh! Nakonec se ještě budeme muset vrátit! Bylo by mnohem rozumnější počkat do jara! Nebo zvolit jinou cestu. Vždyť jsme se mohli docela dobře zdržet přes zimu ve Vídni! Jenže na můj názor nikdo nedá!“

Znělo to jako polámaný kolovrátek a Hermína si všimla, že to Jindřicha pomalu, ale jistě začíná dráždit. Ale opanoval se a matčiny výlevy nechával bez odpovědi. Snažil se udržet nezávaznou konverzaci, rozhodně si nepřál žádné výstupy, které by všem otrávily zbytek cesty.

Hermínu jen mrzelo, že v podstatě stejný názor jako Jindřichova matka měla i Stefanie. To, že musela oželet Vídeň, brala jako osobní újmu. Vůbec nechápala, proč Hermína zvolila k cestě do Itálie zcela jinou trasu, která znamenala, že se Vídni velkým obloukem vyhnou.

Vyhnout se Vídni! Takový nesmysl! Vždyť tam měly dobré přátele! Samozřejmě ne Lisu Erlebachovou, ale určitě Marii Cenci, která se loni provdala za dvorského šlechtice. A její matku, která ji velmi často navštěvovala. A také Fabia, pokud nebyl právě u armády.

Jenže Hermína cítila, že nemá odvahu se s nimi setkat. Patřili k životu, na který se snažila ne přímo zapomenout, ale aspoň nevzpomínat příliš často. Nebylo by to poctivé ani vůči Andrému, ani vůči Jindřichovi. Nechtěla manžela podvádět ani v myšlenkách. Jenže Cenciovi byli neodmyslitelně spjati s Andrém! Jak by mohli najednou předstírat, že nikdy neexistoval! A obcházet kolem jeho jména jako kolem horké kaše by nedokázala. Zavánělo to spiknutím, které by Jindřicha stavělo do trapné role muže, jehož žena má tajemství, o němž vědí všichni kromě něho.

A tak Vídeň, k velké nelibosti Stefanie i Jindřichovy matky, škrtli z jízdního plánu a k cestě do Itálie zvolili Brennerský průsmyk. Hermínu jen mrzelo, že Stefanie vůbec nepochopila její důvody.

Hospoda zvenčí působila přívětivě, ale zevnitř se ukázala jako nevlídná a studená. Lokál byl zcela prázdný a majitel, typický Tyrolák, už alespoň podesáté připomněl, že služby jsou omezené, protože je po sezoně.

Jindřich se pokaždé ošil a jeho matka významně pohlédla na Hermínu a nahlas si povzdechla, jako by chtěla připomenout své obvyklé: Já vám to říkala.

Přestávám ji snášet i na těch řídkých zastávkách, pomyslela si Hermína a odvrátila se, aby se nemusela na tchyni dívat.

Švagrová Žofie se spolu s chůvou starala o rozespalé děti. Polehávaly po lavicích, mladší chlapec natahoval a starší se dožadoval jídla. Přestože podomek zatopil v krbu, bylo v místnosti dosud syrovo a pohled na zasněžená alpská úbočí pocit chladu ještě znásoboval.

Venku nemůže být o nic hůř než tady, pomyslela si Hermína. Zato atmosféra je tam vlídnější. Podívala se na Jindřicha, ale ten se právě dal do hovoru s hostinským. Pohledem vyhledala Stefanii, choulící se u krbu, a kývla směrem ke dveřím. Sestra jen zavrtěla hlavou a přitáhla si kožešinový plášť blíž k tělu. Její pohled říkal: nech mě být, je mi zima a venku je ještě hůř. Hermína pokrčila rameny a vyšla ze dveří. Zhluboka vdechla ostrý chladný vzduch a rázem se cítila lépe. Uvnitř bylo opravdu nedýchatelně. V duchu počítala dny, které ještě bude muset strávit s Jindřichovou matkou, ale věděla, že je to zbytečná činnost. Nic neprobíhalo tak, jak si naplánovali. Touto dobou už měli být přinejmenším v Lombardii a mířit přes kraj Emilia Romagna do srdce Toskánska – Florencie. Jenže cesta ubíhala mnohem pomaleji, než si představovali. Zdržely je nejen zastávky kvůli opakované nevolnosti dětí, ale i drobné opravy kočárů a prasklé kolo nákladního vozu. Ale to bylo to nejmenší. Největší zpoždění nabrali kvůli Jindřichově matce. Tato horlivá katolička trvala na tom, že ani na cestách se neobejde bez každodenní bohoslužby. Což bylo v kraji, kde protestanti početně převyšovali katolíky, dost obtížné. Přestože s sebou vezla drahocenný cestovní oltář, umínila si hraběnka, že se ranní mše zúčastní v kamenném svatostánku. A tak všude, kde nocovali, musel hned po příjezdu jeden ze sluhů oběhnout město a najít katolický kostel, kam se druhého dne ještě před snídaní hraběnka odebrala. Třikrát ji doprovázely dcery Žofie a Eliška, dvakrát Jindřich a Stefanie. Hermína nešla ani jednou. Ta proklamovaná zbožnost ji popuzovala, byla si jista, že je to od Jindřichovy matky jen další zlomyslnost. O mši vůbec nešlo. Snažila se jim všem jen znepříjemnit cestu. Když nebylo po jejím… Poslední bohoslužba proběhla dnes ráno v Innsbrucku. Na cestu se proto vydali až těsně před polednem. A postupovali pomalu, protože silnice vytrvale stoupala a koně se nesměli uštvat. Hermína zaťala zuby do rtu. Tahle cesta byla zkouškou sebeovládání. Ale umínila si, že to vydrží. Pokud má mezi nimi dvěma dojít k otevřenému střetu, nebude to ona, kdo jej vyprovokuje. Bylo zřejmé, že přesně o to se Jindřichova matka snaží. Aby sebe předvedla jako zbožnou, pokornou ženu a Hermínu jako svárlivou osobu, která vnesla do rodiny rozkol.

Měli už skoro pět dní zpoždění a byli ještě pořád v Tyrolích. Hermína věděla, že budou postupovat mnohem pomaleji, než když s grand-mère cestovaly jediným kočárem. Zalétla pohledem ke starému černému vozu. Na světle opravdu vypadal dost omšele, ale ona v něm stále viděla bezpečný cestovní vůz, který je v krizových situacích opakovaně zachránil. Kéž by se dal vrátit čas! Jak ráda by zase seděla po boku grand-mère a jela do neznáma! Ale Itálie pro ni už žádnou neznámou nebyla. Jen lidé, kteří tam s ní cestovali…

Setřásla nepříjemné myšlenky na Jindřichovu matku a zamířila od kočárů směrem, kam se po svačině měli vydat. Dlážděná silnice, kterou tu nově vybudovali před dvaceti lety, se za zátočinou ostře zvedala vzhůru k zasněženým vrcholkům Východních Alp. Tam někde leží nejvyšší bod Passo del Brennero, jak mu říkali Italové. Asi čtrnáct set metrů nad mořem. To je pořádně vysoko. Ale silnice je čerstvě opravená a dobře sjízdná. Dole v údolí řeky Inn, kterým projížděli v minulých dnech, byla úroveň silnic mnohem horší. Zato tam bylo neporovnatelně tepleji. Vrcholky Alp se teprve rýsovaly na obzoru a zátočiny řeky lemovaly kamenné strážní hrady a tvrze. Některé velmi zachovalé, jiné v rozvalinách. Stefanie se pokoušela ty nejpůvabnější zachytit alespoň uhlem do skicáku, ale za jízdy se jí malování příliš nedařilo. Že by zastavili jen kvůli malebnému pohledu, bylo vyloučeno, a tak se Stefanie snažila kreslit zpaměti večer, než se uložili ke spánku. Ale malování zpaměti není totéž co přímý zážitek a Stefanie měla často v očích slzy, protože výsledek neodpovídal představě.

Hermína si povzdechla. Přecitlivělá Stefanie. Už zase se uzavírala do sebe. Na otázky spolucestujících odpovídala většinou roztržitě, se stejným nepřítomným výrazem pohladila na zastávkách Adélu a večer se s ní rozloučila polibkem. Její duch opět bloudil ve vlastním světě.

Hermína kráčela po úzké silnici a očima sledovala zasněžená úbočí a třpytivé, ledem pokryté vrcholky. V duchu si představovala, jak to tu vypadalo v dávných dobách, kdy tudy procházeli staří Římané. A nejen tudy. Alpské pásmo se táhlo do nedohledna a více méně schůdných přechodů v něm bylo hned několik.

Jindřichova matka původně požadovala, aby jeli přes ten nejznámější – přes Svatý Bernard. Poukazovala na mnohem lepší služby při noclehu ve zdejším proslulém hospicu(1). Na alpských cestách byl tou nejlepší ubytovnou, vyvařovnou a také výrobnou znamenitého likéru.

Jindřich přesto matčin návrh zamítl, ubytování a strava mu přišly mnohem méně důležité než bezpečnější jízda po nové brennerské silnici. Ze stejného důvodu zamítl i Passo di Ressia(2), který matka navrhla vzápětí. Přes Passo di Ressia vedla historicky nejstarší cesta přes Alpy, na níž Římané(3) vybudovali známou silnici Via Claudia Augusta. Jak Hermína dobře věděla, Jindřichovu matku historie ani za mák nezajímala, cílem jejího snažení bylo získat nad synem a snachou vrch. Před Žofií se nechala slyšet, že Jindřich podléhá vlivu novomanželky víc, než je zdrávo. Eliška, která rozhovor vyslechla, jí to hned zatepla donesla.

Ale hraběnka se mýlila, Jindřich trasu navrhl sám, poté co mu sdělila, že by se raději vyhnula Vídni.

Hermínu ponořenou do myšlenek probral zvuk běžících nohou. Otočila se. Jindřichova mladší sestra Eliška běžela prostředkem cesty, sukně se jí v běhu zdvihaly vysoko nad kotníky a vlasy za ní vlály. Ještěže ji neviděla matka.

„Vraťte se!“ křičelo děvče. „Musíme vyjet dřív. Prý se začíná horšit počasí a k dalšímu noclehu je to ještě daleko.“

Hermína automaticky obrátila tvář vzhůru. Jiskřivé vrcholky, které obdivovala ještě před několika minutami, úplně zmizely, zato po úbočích se válely šedivé mraky a krajina sevřená horami rázem vypadala zlověstněji.

„Říkají, že by mohlo začít sněžit,“ vyhrkla Eliška zadýchaně. „Jindřich rozhodl, že pojedeme hned dál. Žádné čekání na teplé jídlo. Už nám balí nějaké sýry a šunku. Mamá se mračí a všechny děti brečí.“

„I Adéla?“ zeptala se Hermína automaticky.

„Taky.“

„Dobře, vrátíme se. Nemá cenu to prodlužovat.“

Vracely se rychlým krokem, chvílemi popobíhaly.

Než Hermína nastoupila do kočáru, ještě jednou zvedla oči k nebi. Tmavá záclona mraků zase o něco klesla. Tady se počasí dokázalo změnit velmi rychle. Všimla si znepokojeného Jindřichova pohledu i rozčileného domlouvání kočích. Pokud opravdu začne sněžit, bude cesta k nejvyššímu bodu průsmyku obtížná, ne-li nemožná. A do večera už nebylo daleko.

„Jedeme!“

Řada kočárů se pohnula, koně zabrali, jako by i oni věděli, že teď je v sázce mnohem víc.

Rachot kol na dlážděné cestě byl tak ohlušující, že nemělo vůbec smysl pokoušet se o rozhovor. A tak Hermína, sedící vedle manžela, jen s tázavým pohledem ukázala na nebe.

Viděl znepokojení v její tváři a okamžitě se zatvářil vesele.

„Ničeho se nebojte,“ křikl jí do ucha. „Dojedeme včas!“

KAPITOLA II

Kamenitá silnice se klikatila kolem úzkého potůčku, občas jej přeťala dřevěným můstkem, na němž rachot kol na okamžik utichl, aby vzápětí zabouřil ještě divočeji.

Citelně se ochladilo. Hermína se úžeji zabalila do pláště podšitého kožešinou a znepokojeně pohlédla na sestru, choulící se v rohu. Stefanie měla stejný plášť, navíc přes nohy přehozený vlněný pléd, a přesto se třásla jako osika. Nepomohlo ani moderní kočárové ohřívadlo, které v hostinci naplnili řeřavým dřevěným uhlím a Jindřich je čas od času rozdmýchával měchem.

Hermína sestru konejšivě pohladila po rameni. V tu chvíli v dálce zahřmělo. Nejprve slabě, takže to připomínalo spíš klokotání nebo bublání vody. Vzápětí se to ozvalo silněji a hned nato práskla ohlušující rána tak blízko, že se koně začali plašit.

V příštím okamžiku se nebe otevřelo a na zem začaly dopadat šňůry deště. Bičovaly střechu a při prudším poryvu větru vnikaly do kočáru netěsnícími okénky krytými koženým závěsem. Žádný sníh! Bouřka, a pořádná!

Kočár zpomalil, zvenčí bylo slyšet rozčilené povely vozků a ržání koní. Jindřich bez ohledu na déšť otevřel okno a hlasitě se domlouval s kočím.

Tohle vůbec nemusí dopadnout dobře, pomyslela si Hermína znepokojeně. Takový rychlý zvrat vždycky věstí problémy!

Za Jindřichovými zády viděla na šedivou skalní stěnu, mizící za dešťovou clonou. Údolí tu bylo mnohem užší než před hostincem. Nebyli na cestě ani hodinu, a přesto zelené svahy stačily úplně zmizet a silnici lemovaly holé skály.

Hermína vůbec netušila, jak daleko to mají k místu dnešního noclehu, ale výraz Jindřichovy tváře jí napověděl, že blízko to jistě nebude.

„Možná bychom měli zastavit a počkat, než se to přežene,“ křikla co nejhlasitěji.

Zavrtěl hlavou. „Ne, musíme pryč tady z toho úzkého místa. Co nejvýš!“

Nejprve nechápala, ale pak si všimla, že skály po straně kočáru nemizí za clonou deště, ale že se voda řine přímo po nich. A všechna ta záplava se valila shora do úzkého údolí. Teprve teď jí to došlo. Malý potůček na dně nemohl pobrat tak velké množství vody, a ta tudíž neměla kam odtékat. Bylo to stejné, jako by se kočáry nalézaly přímo v hrdle láhve, která se rychle plnila. To bylo mnohem horší než ohlašovaná vánice a Hermíně stačil jediný pohled do Jindřichovy tváře, aby pochopila, že situace je opravdu vážná.

Znovu se vyklonil a křičel na kočího.

Hermíně se stáhlo hrdlo úzkostí. Nedbala na stříkající vodu, odhrnula druhou záclonu a vyklonila se také. Na rozdíl od Jindřicha se nedívala dopředu, ale dozadu na doprovodné kočáry. Snažily se držet s nimi krok, ty nákladní však byly příliš těžké. A jejich starý cestovní vůz také. Nemusela se ani dívat dopředu, na náklonu kočáru cítila, že silnice začíná stoupat příkřeji. Ale pokud udrží stejné tempo a voda nepodemele cestu, mohli by se i tak dostat do bezpečí včas.

Rachocení na okamžik umlklo, když kola vjela na další dřevěný můstek. Hermína, vykloněná z okna, viděla, že se voda už přelila přes jeho konstrukci. Potůček se proměnil v dravý proud, který prudce narážel do lehké dřevěné stavby. Navíc pod mostem uvízly vzpříčené větve a na ně se nabalovaly další, které vytvářely bariéru, tlačící se vzhůru. Rostla přímo před očima.

Vzápětí Hermína spatřila kmen stromu, řítící se prostředkem proudu, a napadlo ji, že pokud plnou silou narazí do bariéry pod mostem, konstrukce to nejspíš nevydrží. Doslova cítila, jak se most chvěje a otřásá pod ničivým přívalem zpěněných vod. Pevně se přidržela okenního rámu.

Kola napůl ponořená ve vodě zakolísala, zhoupla se a pak bezpečně sjela z mostu na dlážděnou silnici. Koně znovu zabrali. Hermína, stále vykloněná z okna, viděla, že i druhý kočár zdolal otřásající se můstek.

Jenže pak se všechno zvrtlo. Kmen stromu plnou silou narazil do bariéry z větví, vztyčil se a rozbil levé zábradlí na dlouhé, ostré třísky. Zkáza byla dílem okamžiku. Vzápětí proud začal vtahovat kmen pod most. Mohutný kus dřeva uvězněný v bariéře však pod mostem proklouznout nedokázal. Vzpříčené větve se znovu zvedly a mostní konstrukce s nimi. Možná to kočí třetího kočáru, v němž cestovala Adéla s Ludvikou, neviděl. A možná jen propadl panice a snažil se projet za každou cenu. Vyděšená Hermína spatřila, jak se těžký černý vůz vřítil na bortící se most. Přímo uprostřed se zadní kolo kočáru propadlo do otvoru, který se vytvořil mezi rozestupujícími se trámy. Koně se začali vzpínat, švihání bičem je nepřimělo zabrat, jen znásobilo jejich paniku. Kočár se začal nebezpečně naklánět doleva, kde chybělo zábradlí. Pokud se nakloní ještě víc, spadne do řeky!

Hermína jednala čistě pudově. Než ji mohl kdokoli zarazit, otevřela dvířka, za jízdy vyskočila z kočáru a rozběhla se zpátky. K můstku zbývalo jen pár metrů, ale události se řítily rychleji, než dokázala běžet.

Vzpínající se koně bili podkovami do rozestupujících se trámů, přes něž se valila voda. Most se znovu pohnul. Skřípění dřeva přehlušilo i řev vody a zoufalé koňské ržání. Hermína to téměř nevnímala, před očima měla jen Adélinu tvář zarámovanou okénkem kočáru. Dítě se křečovitě drželo rámu a křičelo. Hlas Hermína slyšet nemohla, přesto jí dodal sílu, aby proběhla kolem vzpínajících se koní, což bylo i za méně dramatických okolností považováno za smrtelně nebezpečné. Ale nemyslela na vlastní bezpečí. Křičící Adéla a za ní strachem strhaná tvář staré Ludviky byly dostačujícím motivem k tomu, aby nebezpečí nevnímala.

Když vběhla na most, proudící voda jí téměř podrazila nohy. Zakolísala, ale v poslední chvíli se jí podařilo zachytit zábradlí na pravé straně můstku. To ještě drželo. Ale s každou další vlnou, s každým nárazem vzpříčeného kmenu do můstku povolovalo stále víc. Stejně jako trámy věznící kolo kočáru. Koutkem oka viděla, jak se škvíra pod nápravou neustále zvětšuje.

Vykasala si sukně, přeskákala z jednoho trámu na druhý a prudkým trhnutím otevřela dvířka. Popadla plačící Adélu a doslova ji vyrvala ven. Ludvika, která dítě vší silou držela, vypadla za ní. Hermína ji chytila druhou rukou a vytáhla na můstek. V tu chvíli vyskočila i chůva Anna.

Můstek se začal za ohlušujícího rachotu zvedat do výšky. Zdivočelí koně se vzepjali, přetrhali postraňky a vyrazili pryč. Kočí, držící se křečovitě opratí, vylétl z kozlíku a velkým obloukem dopadl na bariéru z větví. Zadní kočárová kola se propadla do proudu a zvedla celou korbu vzhůru. Sedadla, na nichž před chvílí seděly Adéla s Ludvikou a chůvou, se rázem ocitla pod vodou.

Můstek se zvedal stále rychleji. Hermína pohlédla směrem, kde stál její kočár, a spatřila přibíhajícího Jindřicha. Ve tváři měl stejnou hrůzu jako před chvílí Ludvika. Natahoval k ní ruce, ale Hermíně bylo jasné, že se k němu už nedostane.

Můstek se s ohlušujícím rachotem naklonil. Hermína se otočila a vlekla Adélu i Ludviku na druhou stranu. Proudící voda jí podrážela nohy, trámy, po nichž běžela, se začaly zvedat. Všechno kolem se divoce třáslo. Vůbec netušila, jak se jí podařilo udržet rovnováhu.

Mezitím z posledního kočáru, stojícího dosud na pevné silnici, seskočil kočí, otěže hodil jednomu ze sluhů od nákladních vozů, a spolu se dvěma dalšími spěchal Hermíně naproti. Všechno se odehrálo během několika málo vteřin. Kočí jí sebral Adélu, lokajové popadli za ruce ji, Ludviku i chůvu Annu a táhli je pryč od můstku. Teprve teď si Hermína uvědomila, že má sukně do poloviny nasáklé vodou. Ve chvilce ztěžkly stejně jako její nohy. Běžet bylo stále obtížnější, ale museli pryč.

Poslední kočár stál dobrých dvacet metrů od můstku, přesto proudící voda dosahovala téměř ke stupátku, na němž stála bledá Žofie a horečnými gesty jim naznačovala, aby si pospíšili.

Hermína se ohlédla ve chvíli, kdy se most zvedl kolmo do výšky. Trámy vyletovaly vzhůru, jako by nic nevážily, a během krátké chvíle se celá konstrukce rozpadla. Vzápětí se obrovská masa naplaveného dřeva, větví a zborceného mostu dala do pohybu.

Žofiina gestikulace se stala naléhavější. Hermína oběma rukama zvedla namočené sukně a běžela, seč jí síly stačily. Za sebou slyšela burácení vody a praskání drcených dřev.

Kočí strčil Adélu Žofii do náruče, lokaj vysadil nahoru do dvířek starou Ludviku. Hermína s chůvou Annou vyšplhaly po schůdkách samy. Kočí vyskočil na kozlík, převzal opratě a uklidňoval poplašené koně, kterým se nelíbilo, že jim přes nohy proudí studená voda. Rozčileně přešlapovali, ale nesplašili se, pevná ruka je dokázala udržet.

Potok vylitý z koryta se řítil silnicí a promočená Hermína sledovala z okna kočáru, jak se kolem nich prohnala zpěněná vlna, nesoucí na svém vrcholu bariéru z větví a trosek zbořeného mostu. Do nich byl zaklíněn napůl potopený černý kočár z Meuronu. Voda protékala otevřenými dvířky a Hermína letmo zahlédla změť svršků a drobných předmětů, točící se v divokém víru. Kdyby Adéla s Ludvikou a Annou zůstaly uvnitř, utopily by se. Hermína se při té představě dodatečně roztřásla.

Zdálo se, že trosky se řítí přímo na Žofiin kočár, a ženy uvnitř se mimovolně přitiskly k sobě. Klubko vyděšených, zmáčených tvorů, které před chvílí jen těsně uniklo smrti a teď se v její blízkosti ocitlo znovu. Žofie držela v náručí obě děti a Hermína pevně svírala Adélu. Žofiina komorná se začala nahlas modlit a ostatní se k ní přidali.

Nakonec tomu stejně neunikneme, blesklo Hermíně hlavou, a tak raději zavřela oči, zabořila tvář do Adéliných vlasů a očekávala drtivý náraz. Když nepřišel, pomalu oči otevřela. Kupa trosek je těsně minula, jen pár posledních větví narazilo do spodku kočáru a uvízlo mezi koly a vysunutým stupátkem. Byly vzájemně propletené žlutými chumáči trav, vyrvaných ze břehu i s kořeny. Rychle obalily úzké stupátko a jejich váha je po chvíli odlomila a odnesla pryč.

Kočár se kymácel, ale náporu vody odolal. Déšť slábl.

Hermína vyhlédla okénkem ven. Na druhém břehu nespatřila ani svůj, ani hraběnčin kočár. Zřejmě odjely výš, do bezpečí. Zato těsně za místem, kde býval můstek, zahlédla na skalním výběžku Jindřicha se dvěma sluhy. Stáli v místech, kam už voda nedosahovala, všichni promoklí na kost, a dívali se jejich směrem.

Vyklonila se z okénka a zamávala. Jindřich okamžitě odpověděl. Snažila se mu naznačit, že jsou v pořádku, a doufala, že její gestikulaci pochopil.

Dosud bledá Žofie přehodila přes Hermínu vlastní pléd, její komorná a chůva zatím horečně přehrabovaly zavazadla a hledaly suché oblečení pro Adélu. Žofiiny děti seděly vmáčknuté do rohu a vykulenýma očima sledovaly nezvyklé divadlo.

Trvalo ještě dobrou čtvrthodinu, než proud vody natolik zeslábl, že mohl kočí slézt z kozlíku a s pomocí lokajů vytahat větve zaklíněné do loukotí. Pak na úzké cestě vypřáhli koně, otočili kočár a znovu zapřáhli. Nákladní vozy, stojící na širším úseku silnice o něco níže, se podařilo otočit bez vypřáhnutí.

Rychle se stmívalo. Dopředu nemohli, zbývala cesta zpátky. Netušili, jaké škody napáchala na silnici valící se voda, a za houstnoucího šera neměli možnost je vidět. Do hostince, odkud s takovým spěchem odjeli, to byla dobrá hodina. Potmě, po nejisté cestě…

Hermína znovu vyhlédla z okna. Na stráních vysoko nad nimi začala problikávat světélka. To se jedno po druhém rozsvěcovala okna chalup. Ale byla příliš vzdálená a těžko říct, zda k nim vůbec vedla sjízdná cesta. Nemohli se vydat do neznáma a prosit cizí lidi o nocleh a trochu tepla z krbu.

Žofie uhodla, co se jí honí hlavou.

„V hostinci budeme mít mnohem větší pohodlí,“ řekla konejšivě. „Adéla je už převlečená a pokud nepohrdnete mým skromným oblečením, je tu i pro vás něco suchého. A moje komorná se postará i o vaše společnice. Alespoň pro tuto chvíli by to mělo stačit.“

Hermína uznala, že má pravdu.

V kočáru bylo velmi těsno, ale nakonec se všechny jakž takž převlékly do suchého. Adéla počkala, až se Hermína usadí, pak se jí stulila na klín a pevně ji objala kolem krku. Během chvilky vyčerpáním usnula.

Cesta do hostince trvala více než hodinu. Tři lokajové se střídali v běhu s pochodní před kočáry, protože nikdo nevěděl, jaké škody voda způsobila. Ale nakonec byly menší, než se všichni obávali. Ve dvou zátočinách voda podemlela silnici a bylo třeba jet krokem, ale většina cesty se nacházela mnohem výš nad potokem, než v místě, kde došlo ke zřícení mostu.

Musejí tu být na podobné zvraty počasí zvyklí, táhlo Hermíně hlavou. Vždyť první dlážděnou silnici tu postavili už před sedmnácti stoletími. Určitě dobře věděli, kde stavět! Takových bouřek muselo být. Nepochybně dokážou škody rychle napravit.

Pomalu jedoucí kočár se mírně kymácel a jí se zavíraly oči. Vyčerpání spolu s teplem spící Adély bylo tím nejlepším uspávacím prostředkem. Probrala se, až když kočár s trhnutím zastavil.

O čtvrt hodiny později už ležela spolu s Adélou a Ludvikou v jednom z pokojů. Veškerá její garderoba sice zůstala v Jindřichově kočáru, ale Žofie ji i Ludviku zaopatřila vším, co potřebovaly. V krbu praskala hořící polena a v žaludku hřálo svařené víno s hřebíčkem a trochou pálenky, které jim jako nejspolehlivější lék proti nachlazení podala hostinská.

Poslední Hermíniny myšlenky před usnutím patřily Jindřichovi a Stefanii. Určitě se na mě budou zlobit, táhlo jí hlavou. Zase si vyslechnu řeči o ztřeštěnosti a ukvapenosti. Ale kdybych váhala jen o chvilku déle… Jindřich běžel hned za mnou a přece nestihl dorazit na můstek včas. Vždyť sama Prozřetelnost mi dala za pravdu! Kdybych se tak rychle nerozhodla, byly by teď Adéla, Ludvika i Anna zřejmě po smrti.

Při té strašné myšlence sevřela spící dítě pevněji. V krbu praskala hořící polena, v náručí jí klidně oddechovala Adéla a za jejími zády pochrupovala stará Ludvika.

Dnes stál při mě Bůh i všichni svatí, říkala si Hermína, když se začala propadat do spánku. Při první vhodné příležitosti musím nechat odsloužit děkovnou mši…

KAPITOLA III

Stefanie se třásla jako v horečce. Nepomáhaly ani teplé kožešiny a plédy, ani uklidňování Jindřicha a komorné. Zuby jí cvakaly a ona se marně snažila ten nepříjemný zvuk zarazit. Kočár jel krokem, unavení koně táhli z posledních sil. Všichni uvnitř kočáru byli mokří, jako by bouřku přestáli venku, a ohřívadlo s doutnajícím dřevěným uhlím promáčené oblečení usušit nedokázalo. Stefaniiným tělem znovu proběhl mrazivý záchvěv. Od bouřky uplynula už dobrá hodina, ale ona se stále nedokázala vzpamatovat z prožité hrůzy.

Všechno začalo právě v okamžiku, kdy Hermína rozrazila dvířka a vyběhla do lijáku. Vzápětí totéž udělal i Jindřich.

Ledový déšť, poháněný ostrými poryvy větru, vnikl do kočáru. Komorná se snažila dvířka zavřít, ale vítr jí je rval z ruky. Stefanie se jí pokusila pomoci, a ve chvíli, kdy se naklonila, aby přidržela kličku, spatřila černý kočár řítící se vstříc nevyhnutelné katastrofě. Teprve v tom okamžiku pochopila, proč Hermína tak spěchala. Leknutí ji doslova přimrazilo k sedadlu. S vytřeštěnýma očima sledovala, jak Hermína skáče přes zvedající se trámy můstku a pak s Adélou a Ludvikou utíká pryč. Ze svého místa viděla i to, jak se můstek zvedl do výšky a celá smrtící masa se žene za prchajícími. Když se dostaly v pořádku do Žofiina kočáru, ulevilo se jí. Úleva však netrvala dlouho, nebezpečí zdaleka nepominulo. Když si všimla, že se nahromaděné trosky ženou přímo na Žofiin kočár, hrdlo se jí stáhlo úzkostí tak silně, že se nedokázala nadechnout. Hukot bouřících vod zesílil až k nesnesení. Ve chvíli, kdy hora trosek splynula se Žofiiným kočárem, ztratila vědomí.

Probral ji naléhavý hlas komorné a studená voda, která jí stékala za límec.

„Madam, proboha, vzbuďte se!“

Obličej měla mokrý, voda ji tlačila na víčkách a studila pod krkem. Bláznivá komorná! Jako by všude nebylo vody dost! Ještě ji musela zmáčet i v kočáru a vůbec ji nenapadlo použít lahvičku s čichací solí! V tu chvíli si plně uvědomila, co se stalo, a zmáčené šaty i čichací soli se jí rázem vykouřily z hlavy. Adéla! A Hermína!

Zatápala rukama před sebe, jako by se pokoušela zachytit nějakého pevného bodu.

Kdosi ji podepřel a posadil. Zamrkala a otevřela oči. Proti ní klečela komorná s vylekaným výrazem ve tváři, a ten, kdo ji podpíral, byl na kost zmáčený Jindřich.

„Jsou… jsou mrtvé?“ vypravila po chvíli ze sebe sotva slyšitelně.

„Ne, uklidněte se. Jsou v pořádku. Všechny. Odjely v kočáru mé sestry zpět do hostince.“

Povzbudivě se usmál. „Předpokládám, že místní úřady začnou stavět nový můstek hned zítra. Stavba podle mého odhadu může trvat nanejvýš dva dny. Určitě to není první most stržený vodním přívalem. Jistě jsou tu na podobné události zvyklí. Budou se snažit dát silnici do pořádku co nejrychleji.“

Zachytil Stefaniin pohled a dodal: „Nemá smysl tady zůstávat. Potřebujete se dostat do tepla. Nejlepší bude, když pojedeme hned dál. Asi půl hodiny cesty odsud je klášterní útulna, kde máme dnes přenocovat. Kočár mé matky už před nějakou chvílí vyrazil, měli bychom ho co nejrychleji následovat.“

„Ale já… nemůžu přece…“

„Je zbytečné tady setrvávat,“ opakoval. „Stavba nového můstku nezačne dřív než zítra ráno. Hermínu a Adélu uvidíte za dva dny. Mezitím si odpočinete…“

Mluvil s ní, jako by se snažil ukonejšit malé dítě, a Stefanie se to nečekaně silně dotklo. Uvědomila si, že ji stále podpírá, a netrpělivým pohybem se vymanila z jeho paží.

„Děkuji,“ řekla chladně. „Už to zvládnu sama.“

„Rád vám budu v čemkoli nápomocen.“

Zachytila jeho soucitný pohled a teprve teď si uvědomila, že má celou dobu odkrytý obličej. Komorná jí odhrnula závoj, když ji křísila studenou vodou.

Obrátila se a upravila závoj, aby jí zakrýval tvář jako obvykle. Cítila se strašně, měla stejný pocit, jako by ji Jindřich viděl nahou. Poznamenaná tvář… a zrovna před ním, který kdysi tak opěvoval její dokonalou krásu! Raději se na něj už nepodívala, soucit z jeho strany byl pro ni horší než nenávist nebo výsměch. Nechala se komornou zabalit do kožešin a plédů, ale pocit tepla se nedostavil, cítila se pořád hůř a hůř. Nepotlačitelné cvakání zubů a zimnice ji jen utvrzovaly, že je neschopná a nepotřebná. Kdyby nebylo Hermíny, byla by Adéla už mrtvá. Ano, je zcela neschopná ve všem, co dělá. Nedokázala ani zachránit vlastní dítě, dokonce ani netušila, že se ocitlo v nebezpečí. Jak to, že Hermína nebezpečí vytušila, že si všimla… Vždyť ona byla matka, ona měla tušit, že se něco děje. Ne Hermína! Proč je to vždycky Hermína! Proč nemá strach z bouřky nebo ze smrti, jako mají všichni ostatní. Jako má ona sama! Jak to, že Hermína dokáže vždycky zasáhnout, aby jí nebo Adéle pomohla. Vždy připravená, dokonalá Hermína, bez které by se ony dvě zřejmě vůbec neobešly!

Stefanii náhle ovládla panika, neboť si uvědomila, že necítí vděčnost, jak by se slušelo a patřilo, ale zlost. A trpkost. Jako by jí záchranou Adély vzala Hermína i to poslední…

KAPITOLA IV

Teplé toskánské slunce zlatilo střechy města, o němž Stefanie prohlašovala, že je nejkrásnější na světě. Hermína, která upřednostňovala Řím, se s ní kvůli takové maličkosti nehádala. Jen si užívala klidu a bezstarostné pohody, jakou v posledních třech letech nezažila. To samo o sobě působilo jako očistná lázeň. Byli ve Florencii už třetí den. A nikam nespěchali! Nejdříve z toho byla trochu nesvá. Znala jen cesty, na nichž se pobízeli koně k co nejrychlejší jízdě. Nejprve prchaly s grand-mère a Stefanií z Francie, pak spěchaly, aby co nejdříve dosáhly bezpečí nového domova – v Římě, Kampánii, v Heřmanech. Poháněla je nutnost, strach o život i nedostatek peněz.

Vtíraly se jí vzpomínky na den, kdy poprvé projížděly Florencií cestou na jih. Zdržely se jen na jediný nocleh a Stefanie plakala, protože si jako malířka toužila prohlédnout kolébku renesance. Aspoň tři dny! Aspoň dva! Aspoň jedinkrát nahlédnout do paláce Ufizzi na pověstnou uměleckou sbírku obrazů! Ale grand-mère byla neoblomná. Musely tehdy dál.

„Florencii si prohlédneš příště! Stojí tu už stovky let a bude tu stát ještě dlouho(4). Na prohlížení budeš mít času dost.“

Jenže osud tomu chtěl jinak. Když odjížděly z Neapole, nevracely se po nejpoužívanější římské silnici kopírující historickou Via Cassia, ale zvolily kratší, i když namáhavější cestu přes Abruzzo do přístavu v Termoli.

Stefanie se proto dočkala své vysněné Florencie až teď. Jindřich ji ujistil, že bude mít tolik času, kolik si bude přát. To Stefanii stačilo. Její první kroky vedly do proslulé galerie Ufizzi s uměleckými sbírkami rodu Medicejských. Jako uhranutá dokázala celé hodiny stát před obrazy nejslavnějších malířů a doslova vdechovat jejich vůni a neopakovatelnou atmosféru. Galerie v paláci Ufizzi bývala pýchou Medicejských, kteří do ní za časů své největší slávy vodili jen nejvzácnější návštěvy. Poslední panovnice z rodu Medici si vymínila, že umělecké sbírky nikdy neopustí Florencii. Díky tomuto nařízení zůstala sbírka kompletní. Dlouhá léta město žádalo, aby galerie byla zpřístupněna také veřejnosti. Hlasu lidu vyhověl až bývalý toskánský velkovévoda Petr Leopold(5). Ten, věren svému heslu, že vládne nikoli pro svůj prospěch, ale pro blaho a štěstí svého národa, otevřel nejen galerii, ale částečně i zpřístupnil proslulé zahrady Boboli, přiléhající k velkovévodskému paláci.

Ve Florencii se Hermína zpočátku cítila jako na jehlách, neboť měla nastavenou jinou stupnici hodnot. Neustálý nedostatek peněz ji v posledních třech letech nutil vyhledávat levnější ubytování a pečlivě rozpočítávat výdaje na cestu. Ať už to byly peníze na jídlo, píce pro koně nebo plat pro služebnictvo. Přešlo jí to do krve. Nemohla si pomoci a v duchu neustále počítala. Ubytování v jednom z nejlepších hotelů ve městě, pronájem otevřeného kočáru, výlety po městě i mimo město, na nichž se podávaly vybrané lahůdky a nápoje chlazené ledem, který se i v teplých ročních obdobích dal (byť za přemrštěnou cenu) dovézt z hor a uskladnit v zásobárnách. A co teprve zmrzlina! Ta hříšně drahá pochoutka, jíž byla Florencie proslulá. Říkalo se, že ji kdysi přivezl z Číny sám velký Benátčan Marco Polo a Florenťané její recept Benátčanům jednoduše ukradli. Jiné prameny uváděly, že se ji už před více než tisíci lety od Mongolů a později od Číňanů naučili dělat Peršané, od nich Arabové, kteří ji nakonec přivezli do Evropy. Kdysi se podávala jen na královských dvorech. Do její rodné Francie ji jako módní novinku zavedly královny pocházející právě z florentského rodu Medici. Hermína odpoutala myšlenky od historie a vrátila se do současnosti. Dnes už nebyla zmrzlina pouze královskou záležitostí, mohli si ji dovolit i bohatí šlechtici a měšťané. Samozřejmě jen ti opravdu bohatí. I proto ji ona sama ochutnala až tady. I když se smíšenými pocity. Věděla, že by se jich měla zbavit, neboť v její nynější situaci působily nepatřičně. Byla si dobře vědoma, že je svým způsobem postižená. Měla přesně spočítáno, že za jediný výlet s hříšně drahým ledovým občerstvením by dokázala opravit čtvrtinu střechy heřmanského zámku. Že za pronájem módní otevřené kolesky by mohla zaplatit na půl roku zahradníka. A za opulentní oběd na vyhlídce u druhého městského opevnění by si mohla dovolit přijmout nového správce.

Zpočátku se snažila Jindřicha brzdit, byla natolik zpozdilá, že mu vypočítala, kolik by ušetřili, kdyby…

Ale neocenil, jak rozumnou a chytrou manželku má. Jen ji vzal do náruče a se smíchem ji políbil.

„Nezatěžujte svou krásnou hlavu tak přízemními starostmi. Užívejte si. Nikam nespěcháme, nic nás neomezuje. Pokud se vám někde bude líbit, můžeme zůstat tři dny, týden, měsíc. Dokud vás to neunaví. A pak pojedeme dál. Tohle je svatební cesta. A je jen na vás, kudy povede. Přijměte ji jako dárek. Pro radost.“

Neodporovala mu, ale věděla, že bude ještě nějakou dobu trvat, než to dokáže. Krušné poslední roky se na ní nesmazatelně podepsaly. Záviděla Stefanii samozřejmost, s jakou přijala nový život. Snivá Stefanie, která se nikdy příliš nezabývala prozaickými záležitostmi života, se jen vrátila k tomu, nač byla od dětství zvyklá. Někdo se staral o její potřeby a pohodlí a ona všechno přijímala, aniž uvažovala, proč a jak se to děje. Florencie byla její splněný sen. Paláce, zahrady, kostely, galerie, malířské a sochařské školy, to bylo jediné, čím teď žila. Denně malovala a její kolekce obrazů Florencie ve všech denních dobách utěšeně rostla. Ve sbírce nebyla samozřejmě jen Florencie. Obrazy, i když leckdy jen skici nebo kresby uhlem, dokumentovaly celou jejich cestu z Heřman. Album vzpomínek. Jen z Brennerského průsmyku neměli ani jedinou. Těžko říct, zda to bylo kvůli špatnému počasí, nebo je negativně poznamenala ona dramatická událost s Adéliným kočárem. Stefanie z ní byla ještě několik dní tak rozrušená, že se nedokázala na malování vůbec soustředit.

Když dělníci postavili nový most (Jindřich to odhadl zcela přesně, celá stavba trvala pouhé dva dny), dorazila Hermína s Adélou a zbytkem výpravy do útulny, kde na ně čekala nervózní Stefanie. Nervózní nebyla ani tak z čekání, jako z toho, že byla odkázána na společnost Jindřichovy matky. Jindřich je opustil hned druhý den ráno, koňmo přebrodil už zase krotký potok a vydal se rovnou do hostince za Hermínou. Dorazil tam ve chvíli, kdy přivezli Hermínin starý černý kočár. Zachytil se v naplavených větvích v zátočině níž po proudu. Byl sice otlučený, ale samotná kostra zásadní škody neutrpěla. Kdyby záleželo na Jindřichovi, dal by ho přímo v hostinci rozštípat a spálit. Ale Hermína vypadala tak nešťastně, že se rozhodl nechat kočár opravit. Hostinský slíbil, že se o všechno postará, a panstvo si bude moci kočár vyzvednout, až se za několik měsíců bude vracet zpět. Tím se vyřešila i trasa zpáteční cesty. Přes Vídeň se opět nedostanou.

Dělníci velmi rychle opravili vymletou silnici a položili základní trámy na nový most. Byl natolik pevný, že po něm kočáry mohly bezpečně přejet.

Stefanie se při uvítání neudržela a rozplakala se. Objímala Adélu, Hermínu i starou Ludviku a ujišťovala je, že něco takového by příště už určitě nepřežila.

„Jsem tak vděčná Hermíně, že vás zachránila!“

Ale Hermína si později uvědomila, že se jí při tom ani jednou nepodívala do očí.

Večer téhož dne Hermína nechtěně vyslechla rozhovor Jindřichovy matky se Žofií. Nocovaly v hostinci, kde přepážky mezi pokoji byly jen z tenkých nepálených cihel se špatně utěsněnými spárami, z nichž se sypaly plevy. Slyšet bylo každé šustnutí.

„Je to blázen,“ řekla Jindřichova matka. „Nikdy jsem neviděla ženu, která by se hnala na podemletý most. Normální žena by v každém případě počkala na manžela! Ona ne!“

„Kdyby čekala na manžela, byly by ty tři pravděpodobně mrtvé,“ řekla Žofie. „Určitě jste si všimla, že Jindřich nestačil doběhnout včas. Byla rychlejší přesně o těch několik sáhů, které znamenaly rozdíl mezi životem a smrtí.“

Hraběnce se zjevně nelíbilo, že jí dcera odporuje. Přála si, aby držela s ní proti Hermíně. „Přesto je takové chování pro mladou ženu nevhodné, přemrštěné a navíc nedůstojné!“

„Mamá, kdybych viděla, že se moje děti topí, udělala bych totéž,“ řekla Žofie pokojně. „Jenže by se mi to nejspíš nepodařilo, protože nejsem ani tak pohotová jako ona, ani dost zdatná. Hermína si proto nezasluhuje naše odsouzení, ale spíše obdiv.“

„To je právě ono,“ řekla hraběnka. „Takže ani ty nevěříš, že je ta malá Hermíninou schovankou. I ty si myslíš, že je to její dcera, pro kterou riskovala vlastní život!“

„Mamá, nic takového jsem přece neřekla!“

Přes všechnu snahu zněl Žofiin hlas značně nejistě. „Nechápu, proč se k tomu tématu pořád vracíte. Nic už nezměníte. Je to Jindřichova žena. Ať už má nemanželskou dceru nebo ne. A protože na daném stavu nemůžete nic změnit, berte jako plus alespoň ten fakt, že stejně jako chrání Adélu, bude jednou chránit i vaše vlastní vnuky.“

Hraběnku tím ale neodzbrojila. „Ty ji snad nakonec obdivuješ!“

„Nic takového jsem neřekla.“

„Moje vlastní děti se proti mně spikly,“ pronesla hraběnka trpce. „To jsem si skutečně nezasloužila. Ale abych vám v té idylce nepřekážela, rozhodla jsem se, že nezůstanu ve Florencii, jak jsem původně zamýšlela, ale budu pokračovat rovnou do Pisy za sestrou. Ty si můžeš vybrat: buď pojedeš se mnou a Eliškou, anebo zůstaneš se svou švagrovou. Nechci tvé rozhodnutí nijak ovlivňovat! Je to zcela na tobě!“

Po takovém prohlášení mohla Žofie jen stěží volit podle vlastního přání. A tak Hermínu vůbec nepřekvapilo, když po prvním noclehu ve Florencii švagrová oznámila, že odjíždí spolu s matkou.

„Když nenastanou žádné komplikace, uvidíme se za tři měsíce v Římě!“

Žofie se s Hermínou rozloučila stejně přátelsky jako mladší Eliška. Jejich matka si zachovala svůj obvyklý kyselý výraz.

Po jejím odjezdu se ulevilo nejen Hermíně. Mnohem spokojeněji vypadal i Jindřich. A tři teplé toskánské dny uběhly jako voda.

Hermína si už před příjezdem do Florencie slíbila, že nebude vědomě přivolávat vzpomínky na Andrého, ale jednoho záměru se přesto vzdát nechtěla. Položit květiny na jeho hrob. Na památku. A na rozloučenou…

Protože se nemohla sama vyptávat, kam zdejší nobilita pochovává své zesnulé, pověřila pátráním komornou Alžbětu.

Dopoledne čtvrtého dne po odjezdu hraběnky ze Štěpanic se vrátil Jindřich do hotelu s nadšeným výrazem ve tváři.

„Přijmou nás ve velkovévodském paláci. Dostal jsem oficiální pozvánku na dnešní večerní koncert v zahradách. Není nad dobré styky!“

Uchopil Hermínu za ruku a pozvedl ji k ústům.

„Paní hraběnko, mám tu čest vám oznámit, že budete přijata osobně velkovévodou Ferdinandem Třetím a jeho chotí. Co na to říkáte?“

Hermína ho nezačala nadšeně objímat, jak s jistotou očekával, ale zatvářila se vylekaně.

„Jenže já na takovou audienci nemám vhodné šaty!“

Chytil se za hlavu. „Ženy! I při takové události myslí jen na šaty!“

Vzepřela se. „Chcete, abych vás důstojně reprezentovala, nebo si necháte líbit, aby na nás po audienci vzpomínali jako na nějaké chudé cestovatele z Čech?“

„Vy přeháníte!“

„Ani v nejmenším.“

„Pokud vím, máte spousty šatů. A rozhodně jsem na nich nešetřil.“

Hermína ho konejšivě vzala za ruku.

„To přece netvrdím. Nechci vypadat povrchně, drahý, ale přijetí u dvora je přece jen něco jiného než večírky v palácích místní šlechty. S něčím takovým jsem nepočítala a…“

„Tak si ty šaty opatřete!“

„Ale ta audience je už dnes!“

„Co na tom záleží? Chci, abyste byla ze všech nejkrásnější, Hermíno. Peníze nehrají žádnou roli. Jeďte do nejlepšího salonu ve městě a sežeňte si ty nejlepší šaty. Opakuji: peníze nehrají žádnou roli. Chci, abyste zářila jako hvězda nade všemi!“

„A nepřeháníte to?“ zeptala se opatrně.

„Ani v nejmenším!“ Náhle se usmál a v tom okamžiku vypadal téměř uličnicky.

„Víte, moje matka léta usilovala o oficiální soukromou audienci, ale do paláce se dostala jen při veřejných záležitostech, jako byly dobročinné koncerty pro obrovské množství lidí, kterým velkovévoda s chotí pokynuli z balkonu. Tohle je něco docela jiného.“

„Vaši matku to bude nepochybně mrzet,“ řekla Hermína mechanicky, ale v duchu myslela na to, že takové pokoření jí hraběnka ze Štěpanic určitě nezapomene. Přestože sama nebyla zlomyslná, dovolila si krátký a velice příjemný pocit zadostiučinění. Tak ať!

Jindřich nechal zapřáhnout a Hermína mezitím spěchala za Stefanií. O jejích šatech nepadla sice ani zmínka, ale předpokládala, že Jindřich zaplatí i její róbu. Půjdou přece všichni spolu.

Jenže Stefanie jí udělala čáru přes rozpočet.

„V žádném případě!“ opakovala umíněně. „Na žádnou audienci nepůjdu. Ostatně – zvali jen Jindřicha a tebe. Žádnou další příbuznou. Navíc takovou, co neodkládá ani ve společnosti závoj a přitahuje na sebe nežádoucí pozornost. Jen bych vám dělala ostudu!“

Marně se ji Hermína snažila přemluvit. Stefanie neustoupila ani o krok.

Nakonec opustila hotel jen Hermína s komornou Alžbětou.

„Paní Hermíno, našla jsem ten hřbitov,“ vyhrkla Alžběta, hned jak kočár projel bránou. „A není to ani daleko.“

Hermína zaváhala, ale pak zvítězila povinnost. „Nejprve ke švadlenám, pak na hřbitov.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Druhý břeh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.