Případ 2801

Lora Slámová

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2015

© Lora Slámová

Cover © Lora Slámová

© Mgr. Tomáš Zahradníček – TZ-one

ISBN: 978-80-87873-87-8 (ePub verze)

ISBN: 978-80-87873-88-5 (mobi verze)

ISBN: 978-80-87873-89-2 (PDF verze)

Obsah

Kapitola první: Nezvěstný cizinec, ztracený pes

Kapitola druhá: Mrtvý muž v řece

Kapitola třetí: Příliš mnoho nejasností

Kapitola čtvrtá: Stíny minulosti

Kapitola pátá: Štístko

Kapitola šestá: Tři tisíce dolarů, nula emocí

Kapitola sedmá: Těžký život rentiéra

Kapitola osmá: Šepot strachu

Kapitola devátá: Tvář lásky

Kapitola desátá: Američanka v Praze

Kapitola jedenáctá: Tajemství pana Alberta

Kapitola dvanáctá: Karty jsou na stole

Kapitola třináctá: Třpyt bílé lilie

Kapitola první: Nezvěstný cizinec, ztracený pes

Ten den mi zavolal poručík Klamert, jestli se za mnou může za hodinku stavit. Souhlasil jsem. Opravdu neuběhla ani čtvrt hodinka a už byl tady, celý rozrušený z případu, co právě řešil, a rovnou začal.

„Adriane, mám to dost komplikované, musíš mi s tím píchnout, tebe zrovna potřebuji jako konzultanta. Je to hodně zapeklitá záležitost. Nemáš teď snad nic naléhavého na práci?“

Poručíka Jiřího Klamerta jsem znal už dlouho, a když on tvrdil, že je něco složité, znamenalo to pro mě lákavou nabídku, něco jako hlavolam, a tak jsem souhlasil. „Poslouchej, Adriane,“ pokračoval Klamert, „teď pojedeme do vilky ve Stodůlkách, zatím ti nebudu říkat, o co přesně jde, chci tvůj nestranný úsudek.“ „Dobře, jako vždy, jedu s tebou,“ odpověděl jsem a rychle jsme nastoupili do auta. Cestou mi poručík vyprávěl, že má doma problémy s dospívajícím synem a že já jsem na tom dobře, když vlastně žádné děti nemám. „Dnešní mládež neví, co chce, myslí si, že peníze se vydělávají snadno, a když nemá moderní mobilní telefon, tak se mu ve třídě vysmívají, protože spolužák Pavel ho má, tak jak mu to mám vysvětlovat. Sežeň si brigádu, no to se mně vysmál, že jsem staromódní, no, není to lehký mít děti, Adriane.“ „No,“ pousmál jsem se, „víš, malé děti, malé problémy, velké děti, velké problémy.“

„Tak to máš svatou pravdu, kamaráde,“ a dodal, „už jsme na místě.“

Vykouknul jsem z okýnka. Náš vůz zastavil u domu č. 61. Vysoký plot plně osazený vzrostlými stromy, takže z ulice nebylo vidět, co přesně za ním bylo. Vyšli jsme z auta a Klamert zazvonil u brány, hned jsem si všiml kamerového systému při vstupu. Z domofonu se ozval hlas muže, co že si přejeme, a poručík oznámil, že jsme od policie. Po krátké chvilce se brána otevřela a před námi se odhalil krásný velký dům a zahrada rozdělená do dvou částí. V té jedné byla ve stylu japonské zahrady a v té druhé spíše laděna jako relaxační s malou fontánkou, lavičkou ve starém stylu a velkou houpací sítí. Na první pohled bylo jasné, že tady žádné malé děti nemají, vše bylo až moc důkladně seřazeno, nikde ani náznak nesouladu, natož aby si tu mohlo hrát malé dítě. Dveře domu se otevřely a přivítal nás vysoký mladý muž, odhadem okolo třiceti let. „Pane Krejčí, tohle je můj kolega a taky konzultant, pan Adrian Les,“ začal Klamert a pokračoval, „bude nám pomáhat při vyšetřování.“ Vysoký muž souhlasně přikývl a pozval nás dál. Zavedl nás do velkého přijímacího pokoje, který byl přeplněn starožitnostmi, na nichž byl patrný dobrý vkus majitele. V křesle seděla mladá žena, odhadem taky okolo třicítky, naproti ní muž, na první pohled cizinec. Klamert pokračoval: „Adriane, to jsou manželé Filip a Irma Krejčí, zde přítomný pán je Josh Martínez, je to kamarád nevlastního bratra paní Irmy, Alberta Browna. Můžu vás poprosit, abyste zde mému konzultantovi ještě jednou zopakovali, co přesně se stalo, a seznámili ho tak s celou situací?“

Slova se ujal pan Filip. „Tak před týdnem k nám přijeli na návštěvu z USA nevlastní bratr mé ženy, pan Albert Brown, a jeho kamarád Josh Martínez. Chtěli se podívat do Prahy a taky navštívit svoji sestru. Vše bylo v pořádku, poznávali historická místa, ochutnávali české pivo, až do soboty, kdy došlo k té nešťastné události. Toho rána s sebou vzal bratr mé ženy na procházku našeho psa, a když se do večera neukázali, obrátili jsme se na policii.“

„Od soboty nemáme žádnou informaci, ani stopu po panu Brownovi ani po psovi,“ dodal Klamert.

„Tak dobře,“ začal jsem, „položím vám všem pár otázek a pokuste se odpovědět co možná nejpřesněji. Pane Krejčí, kde jste se seznámil se svojí ženou?“

„V New Yorku, při mé pracovní stáži v roce 2010. Rok nato jsme se vzali a natrvalo vrátili do Prahy.“

„Předpokládám, že vaše manželka rozumí česky,“ zeptal jsem se.

„Ano, mám sice problémy s výslovností některých slov, ale rozumím,“ dodala paní Krejčí.

„Tak to je moc dobře, paní Krejčí, s nevlastním bratrem jste v New Yorku byla ve spojení?“

„Ne, on žil někde v Arizoně, náš otec, než se seznámil s mojí maminkou, měl jinou ženu a po rozvodu odešel sám bez syna za prací do New Yorku a tam poznal matku, tam jsem se narodila já. O nevlastním bratrovi jsem se dozvěděla, až když otec těžce onemocněl a chtěl se s ním rozloučit, tehdy jsem mu napsala dopis a pozvali jsme ho k nám.“

„Takže tehdy jste svého bratra viděla poprvé. Kdy to přesně bylo, paní Krejčí?“ zeptal jsem se.

„Někdy začátkem března 2012, to jsme tam byli i s Filipem na návštěvě a tehdy jsem svého bratra viděla poprvé.“

„Děkuji vám, paní Krejčí, mužů poprosit, aby jeden z vás přeložil otázky zde přítomnému panu Martínezi?“

„Ano, klidně, můžete se ptát, budu překládat,“ chopil se slova pan Krejčí.

„Děkuji,“ a hned jsem pokračoval, „přeložte prosím panu Martínezi, jak dlouho zná pana Browna?“ Pan Filip přeložil moji otázku a pak přetlumočil jeho odpověď. „Asi dvacet let, skoro jsme spolu vyrůstali a chodili do stejné školy. Poté jsme se oba vyučili automechanikem a v tom oboru taky pracujeme.“

„Co ještě mi můžete o panu Brownovi říct, žije sám, co jeho matka?“ ptal jsem se dál.

„Jeho matka, pane, zemřela, je to asi 20 let a on bydlel u nás, proto jsme skoro jako bratři. Když dospěl, našel si skromný podnájem a osamostatnil se.“

„Děkuji vám, zatím nemám další otázky,“ obrátil jsem se k manželům Krejčím, „co mi můžete říct o tom psovi?“

Mé otázky se chopil pan Filip. „Je to poměrně malý pes, slyší na jméno Borny. Je to rasa Charles Španěl, má žena ho dostala od svých rodičů někdy ten poslední rok, tuším, že to bylo v roce 2011, a krátce nato jsme se vrátili do Česka.“

„Takže pes má identifikační mikročip, když jste s ním jeli přes hranice a letěli letadlem,“ podotknul jsem.

„Ano, ale my neznáme to číslo,“ dodal hned pan Filip.

„No, není to zvláštní? Musíte mít od psa nějaký doklad, a i když to číslo neznáte zpaměti, musí být někde zaznamenáno.“

Vtom se do rozhovoru zapojila paní Irma. „Víte, my ty doklady psa nemůžeme najít.“

„Ještě mi prosím řekněte, znal váš bratr toho psa a chodil s ním běžně na procházky?“

Pan Filip se chtěl zřejmě zachovat jako dobrý manžel, tak se slova pro změnu chopil on. „Víte, šel poprvé, ale náš Borny je přátelský a chtěl nám spíš pomoct, bylo krásné slunečné ráno a říkal, že si potom dáme společnou dobrou snídani, až se vrátí.“

„Ano, chápu vás. A odkdy postrádáte ty doklady?“

„To nevíme přesně, jen teď, když jsme měli nahlásit ztrátu psa, tak se na to přišlo,“ dodala paní Krejčí.

„Mně to prozatím stačí, co tomu říkáš, Klamerte?“ Poručík se na mě podíval. „Ano, pro dnešek je to od nás vše.“ Rozloučili jsme se a nasedli do auta, Jirka hned netrpělivě začal. „Tak co tomu říkáš, Adriane, zapeklitá věc, co?“

„Poručíku, jste moc skeptický, někdy se nejsložitější otázka skrývá v jednoduché odpovědi.“ Klamert na mě koukal, nechápal, co říkám, tak jsem pokračoval. „Jestli se nepletu, hledáme nezvěstného muže a ztraceného psa.“

„No, to vím už od soboty, ale co mi k tomu řekneš?“ dodal s napětím poručík.

Pousmál jsem se. „Víš, příteli, když někdo udělá něco poprvé a hned nato se objeví takový problém, náhoda to není. Zřejmě pro něho nebo pro někoho jiného ten pes něco znamenal, a tak tu teď máš případ, kdy zmizí chlap na procházce společně se psem. To přeci nemůže být náhoda. Pokud bychom předpokládali, že muže někdo přepadl v blízkosti domu, pes by se určitě sám vrátil, a k tomu nedošlo. Proto ti znovu zdůrazňuji, že musíš najít buď psa, nebo cizince.“

„Tak to jsi mi prozatím moc nepomohl, zdá se mi to ještě komplikovanější,“ zamumlal poručík.

„Neboj, pomůžu ti, jak budu moct, jen mi ještě pověz, rozvěsili jste fotky toho psa v místě bydliště a upozornili jste přes sociální sítě, na jaké jméno slyší?“

„Fotky v místě bydliště vyvěsili majitelé, ale nenapadlo mě dál pátrat po psovi, když tu mám nezvěstného cizince.“

„Tak to je velká chyba, příteli, hned rozjeďte pátrání po psovi, musíme ho najít.“ Klamert na mě s údivem koukal, ale věděl, že když mě přizve k případu a chce ode mě pomoc, nemýlím se, a souhlasil. Rozloučili jsme se před mým domem s tím, že budeme v kontaktu.

Kapitola druhá: Mrtvý muž v řece

Bylo páteční ráno a já měl v úmyslu jít si zaplavat, když vtom mi zavolal poručík Klamert, že jim právě nahlásili nález těla mrtvého muže a jede pro mě. Když přijel, hned začal. „Může se jednat o našeho pohřešovaného, co myslíš, Adriane?“

„Kde našli tělo?“ ptal jsem se. „Tomu neuvěříš, vytáhli ho z Vltavy, mladý pár se údajně romanticky procházel na Kampě a místo labutí tam zahlédli něco divného, tak zavolali na policii. Kolegové už jsou na místě a opravdu je to tělo muže.“ „Tak dnes plavání vynechám,“ dodal jsem. Dojeli jsme na místo a tělo už předběžně ohledal koroner. „Jak to vidíš, Aleši?“ tázal se hned Klamert. „Neznámý muž, má ránu na zadní straně lebky, předpokládám, že tupým předmětem, a ve vodě je zhruba týden, víc ti řeknu až po pitvě.“

Obrátil jsem se na poručíka. „Máš fotku toho cizince?“

„Počkej, mám ji v autě.“ A po chvilce mi ji podal.

„Mohl by mi váš lékař ukázat tělo?“ „Aleši, počkej, odkryj to tělo,“ volal poručík. Chvilku jsem se díval na mrtvého muže a všiml jsem si několika důležitých stop. „Ano, Klamerte, je to náš cizinec.“ „Jak to můžeš s takovou určitostí tvrdit?“ nechápavě kroutil hlavou poručík. „Podívej se dobře,“ začal jsem, „náš muž si vyšel dle svědka na procházku se psem, byl slunečný den, a v čem je oblečený? Má sako, dlouhé kalhoty, košili a na pravé ruce má zářez od řemínku psa, nepřijde ti to zvláštní?“ „Co mi má připadat zvláštní?“ stále nechápal poručík. „No když půjdeš venčit psa, nevezmeš si přeci na sebe pomalu oblek od Hugo Bosse, ale něco pohodlného, a podívej na ty boty, respektive je jen jedna, ale i to stačí.“ Do naší debaty se zapojil koroner. „Jak jste to poznal, ta bota je opravdu od Bosse.“ „No vidíš, Klamerte, ten muž nešel na procházku se psem, ale šel na schůzku, a jak je vidno, musel mít s sebou i toho psa. Znovu ti opakuji, že ten pes je vodítkem k celému případu. Musíme najít psa.“ Poručík kroutil hlavou. „Nevím, jak ho chceš najít, bůhví, kde je mu konec, a co ti k tomu napoví ten pes, němý svědek zločinu?“ „Ne, ten pes je tady, podle zářezu na té ruce se dá usuzovat, že zažil šok a vytrhnul se mu, musíme ho najít.“ „To měl asi šok z toho mordu,“ dodal poručík ironicky. „Myslím, že se pleteš, příteli, lekl se spíš toho, co chtěli udělat jemu.“ Klamert stále nechápal, kam tím mířím. „Poručíku, máte záběry z bezpečnostní kamery domu manželů Krejčích?“ Jiří hned souhlasně kývnul. „Víš co, já teď musím něco zařídit, ale odpoledne bychom se sešli ve tvé kanceláři, hlavu vzhůru, příteli, ono se to vyjasní.“ S těmi slovy jsem se rozloučil a spěchal domů. Ještě jsem slyšel poručíka, jak říká koronerovi, že pitevní zprávu chce mít co možná nejrychleji. Já jel domů a obrátil jsem se na svého dávného známého, který pracuje pro newyorskou policii, aby mi zjistil co nejvíc informací o rodině pana Alberta Browna a jeho nevlastní sestře, paní Irmě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Případ 2801.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.