O knize

Doba z druhé ruky je zcela výjimečná kniha mimořádné autorky, laureátky nejprestižnějších ruských, evropských i amerických literárních cen. Konec komunistického režimu a následující rozpad sovětského impéria přinesl jeho občanům po počátečních nadějích zklamání, frustraci a dezorientaci. Text je mozaikou desítek skutečných hlasů, které Alexijevičová zaznamenala na magnetofon při rozhovorech s nejrůznějšími lidmi. Vyprávějí o tom, jak věřili sovětskému systému, jak zabíjeli a umírali pro jeho ideu, mluví o tajemstvích a hrůzách komunismu, o stalinském gulagu, válkách, Černobylu… Před čtenářem defilují rozmanité osudy a názory, z nichž postupně vyvstávají společná traumata a obsese. Hrdinové knihy považují za vrchol svobodného vzepětí ruské společnosti srpen 1991, kdy do ulic Moskvy vyšly statisíce Rusů, aby se postavily tankům pučistů, pokoušejících se zrušit demokratické reformy předchozích dvou let. Byla to chvíle velkých, byť nepříliš konkrétních nadějí, po níž přišlo vystřízlivění. Kapitalismus si Rusové představovali jako jakýsi velký supermarket a najednou se ze dne na den probudili v zemi, která patřila do třetího světa a jíž přestali rozumět. Anarchie a příchod tržního hospodářství přinesly inflaci, bezostyšné loupení a zločinnost, ztrátu orientace, hospodářský pokles a korupci.

Doba z druhé ruky je kniha, jež nabízí hlubokou sondu do ruské společnosti a pomáhá porozumět jejímu současnému vývoji. Čtenáře nutí zamyslit se, co je to Rusko a proč je neschopné rychlejší modernizace. Proč se obliba autokrata Putina pohybuje kolem 85 % a proč 70 % Rusů považuje Stalina za velkého muže. Je to kniha o tom, proč je velkoruský šovinismus nejen stále živý, ale, žel bohu, i stále militantnější.

Doba z druhé ruky vyhrála s náskokem vánoční anketu Lidových novin a stala se tak Knihou roku 2015.

O autorce

Světlana Alexijevičová (narodila se v roce 1948 v bělorusko-ukrajinské rodině v městě Stanislav) je běloruská investigativní novinářka a spisovatelka. Ve svých knihách se zabývá dramatickými událostmi své země, jakými byly druhá světová válka – Válka nemá ženskou tvář (У войны не женское лицо, česky 1987), černobylská katastrofa – Modlitba za Černobyl (Чернобыльская молитва, česky 2002), válka v Afghánistánu – Zinkoví hoši (Цинковые мальчики) a rozpad Sovětského svazu – Doba z druhé ruky (Время second-hand, 2013). Všechny tyto knihy jsou součástí jejího velkolepého projektu jakési kroniky, vytvářené z autentických hlasů lidí, s nimiž se setkala, který nazývá Autobiografie jedné Utopie neboli Historie rudého člověka. Pracuje na něm již 35 let a vytvořila a vybrousila pro něj specifický žánr tvořený mozaikou úryvků stovek rozhovorů a interview s nejrůznějšími lidmi, nazývaný některými kritiky „románem hlasů“. Její knihy na pomezí beletrie a investigativní žurnalistiky byly přeloženy již do 22 jazyků a autorka za ně byla oceněna řadou prestižních cen v Německu, Švédsku, Polsku, Francii a USA, mimo jiné Herderovou cenou (1999), National Book Critics Circle Award (2005), Mírovou cenou německých knihkupců (2013), Prix Médicis essai (2013). V roce 2015 se stala laureátkou Nobelovy ceny.

Alexijevičová byla jako důsledná kritička diktátorského režimu Alexandra Lukašenka perzekuována a v roce 2000 musela Bělorusko opustit. Žila v Paříži, Gothenburgu a Berlíně. V roce 2011 se vrátila do Minsku, avšak její knihy jsou v její vlasti dodnes na indexu.

Světlana Alexijevičová

DOBA Z DRUHÉ RUKY

KONEC RUDÉHO ČLOVĚKA

Z ruštiny přeložila Pavla Bošková

Pistorius & Olšanská

Příbram 2015

Světlana Alexijevičová

DOBA Z DRUHÉ RUKY

KONEC RUDÉHO ČLOVĚKA

Книга издана при поддержке Фонда Михаила Прохорова (программа TRANSCRIPT).

Tato kniha vyšla s podporou Nadace Michaila Prochorova v rámci programu TRANSCRIPT. Na její realizaci laskavě přispělo rovněž Ministerstvo kultury ČR.

Z ruského originálu ВРЕМЯ SECOND-HAND, vydaného nakladatelstvím Vremja v Moskvě v roce 2013

přeložila Pavla Bošková

Rejstřík vybraných jmen, glosář reálií a přehled důležitých dat nejnovějších sovětských a ruských dějin sestavil Libor Dvořák

Obálku navrhl Lubomír Šedivý

V roce 2015 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská s. r. o, Pražská 128, 261 01 Příbram

Vydání první, opravené v květnu 2016

© 2013 by Svetlana Alexievich Translation

© Pavla Bošková, 2015

ISBN 978-80-87855-46-1  (EPUB)

ISBN 978-80-87855-47-8  (MOBI)

ISBN 978-80-87855-16-4  (papír)

www. pistorius. cz

Oběť i kat jsou stejní ve své odpornosti a ponaučení z lágru tkví v tom, že takové spojenectví vychází z úpadku.

David Russe. Dny naší smrti

V každém případě je nutno pamatovat na to, že za vítězství zla ve světě rozhodně nenesou odpovědnost ti, co mu slepě slouží, nýbrž vidoucí věrozvěstové dobra.

F. Stěpun. Co bylo a co nebylo

Zápisky zúčastněné

Loučíme se se sovětskými časy. S kusem našeho někdejšího života. Poctivě jsem se snažila vyslechnout všechny účastníky socialistické tragédie.

Komunismus měl šílený plán: předělat „starého“ člověka, starozákonního Adama. A to se podařilo… možná, že to jediné se povedlo. Za víc než sedmdesát let vyšlechtili v laboratoři marxismu-leninismu ojedinělý lidský druh: „homo sovieticus“. Jedni se na něj dívají jako na tragického hrdinu, jiní mu říkají „Sovět“. Připadá mi, že tohoto člověka znám, je mi dost povědomý, v jeho blízkosti, bok po boku, jsem prožila spoustu let. On, to jsem já. Jsou to i moji známí, přátelé, i rodiče. Několik let jsem cestovala po celém bývalém Sovětském svazu, protože homo sovieticus nejsou jenom Rusové, ale i Bělorusové, Turkméni, Ukrajinci, Kazaši… Žijeme teď v různých zemích, mluvíme různými jazyky, ale nelze si nás s nikým splést. Jsme poznat na první pohled! My všichni, ti ze socialismu, máme i nemáme hodně společného s ostatními, máme svůj slovník, své představy o dobru a zlu, o hrdinech a mučednících. Máme zvláštní postoj ke smrti. V příbězích, které zapisuji, mi neustále rvou uši takováto slova: „střílet“, „zastřelit“, „zlikvidovat“, „oddělat“, nebo takovéto sovětské způsoby ztrácení se lidí jako: „zatčení“, „deset let bez práva na korespondenci“, „emigrace“. Jakou cenu může mít lidský život, když ještě máme v živé paměti, že nedávno umíraly miliony? Jsme plni nenávisti a předsudků. Všichni jsme ze země, kde existoval gulag a děsivá válka. Kolektivizace, rozkulačování, přesídlování národů…

Tohle byl socialismus, ale byl to taky náš život. Tehdy jsme o něm moc nemluvili. A teď, když se svět nenávratně změnil, začali jsme se všichni o tenhle náš život zajímat; není důležité, jaký byl, ale že byl náš. Zapisuji, hledám střípky, drobečky příběhu „našeho vlastního“… „vnitřního“ socialismu. To, jak existoval v lidské duši. Ten maličký vesmír – člověk… člověk sám mě vždy lákal. Ve skutečnosti se vše odehrává právě tam.

Proč je v knize tolik příběhů sebevrahů a ne obyčejných sovětských lidí s obyčejnými sovětskými životy? Všichni to nakonec skončí, tu z lásky, tu kvůli stáří, anebo jen tak, ze zájmu o věc, chtějí rozluštit tajemství smrti…

Hledala jsem ty, kteří zcela srostli s ideou, v nichž zakořenila tak, že nešla vyrvat, ty, jejichž světem se stal stát, který jim nahradil vše, dokonce vlastní život. Nedokázali utéct velkým dějinám, rozloučit se s nimi, být šťastní jinak. Zmizet, ztratit se ve svém soukromém životě, jak se to děje dnes, kdy se malé stalo velkým. Lidé chtějí žít jednoduše, bez velkolepých idejí. Takhle to ale v ruském životě nikdy nebylo, nenajdeme to ani v ruské literatuře. Po pravdě řečeno jsme vojáci. Buď jsme válčili, nebo se válčit chystali. Nikdy jsme nežili jinak. Proto to vojenské smýšlení. I v míru se žilo jako na vojně. Buben hřměl, prapory vlály, srdci se chtělo vyskočit z hrudi ven. Lidé nedbali svého otroctví, dokonce je milovali. Vzpomínám také, jak se celá třída chystala odjet na celinu; těmi, kteří jet odmítali, jsme pohrdali, se slzami v očích jsme litovali, že revoluce, občanská válka, že to vše se odehrálo bez nás. Ohlížím se: opravdu jsme to my, já? Vzpomínala jsem se svými hrdiny. Kdosi z nich řekl: „Jen sovětský člověk může pochopit sovětského člověka.“ Byli jsme lidé se společnou komunistickou pamětí. Sbratřeni pamětí.

Otec vzpomínal, že on sám začal věřit v komunismus poté, co Gagarin vyletěl do vesmíru. Jsme první! Dokážeme všechno! V tomhle duchu nás také s maminkou vychovávali. Byla jsem jiskra, nosila jsem odznak s kučeravým chlapcem Leninem, byla jsem pionýrka a pak komsomolka. Rozčarování přišlo později.

Po perestrojce všichni čekali, až se otevřou archivy. Pak se otevřely. Poznali jsme dějiny, které před námi tajili…

„Musíme přesvědčit 90 milionů ze sta žijících v sovětském Rusku. Se zbylými není možné se bavit, ty je třeba odstranit.“ (Zinovjev, 1918).

„Pověsit (bezpodmínečně pověsit, aby to lidé viděli) nejméně 1000 zavilých kulaků a zazobanců… sebrat jim všechno obilí, určit rukojmí… Provést to tak, aby to na stovky verst kolem lidé viděli a třásli se strachem…“ (Lenin, 1918).

„Moskva doslova umírá hladem…“ (profesor Kuzněcov k Trockému). „To není žádný hlad. Když Titus dobýval Jeruzalém, židovské matky jedly svoje děti. Přijít a prohlásit: ‚Máme hlad‘ můžete teprve pak, až donutím vaše matky jíst svoje děti.“

Lidé to četli v novinách či časopisech a mlčeli. Přepadala je nepřekonatelná hrůza. Jak s tímhle máme žít? Mnozí se na pravdu dívali jako na nepřítele. A na svobodu také. „Nevíme o naší zemi nic. Nevíme, o čem přemýšlí většina lidí; vidíme je a potkáváme každý den, avšak o čem přemýšlí, co chtějí, to nevíme. Ale máme odvahu je učit. Brzy všechno zjistíme a zděsíme se,“ říkal jeden můj známý, s kterým jsme často sedávali v mé kuchyni. Přela jsem se s ním. Bylo to v devadesátém prvním roce… To byla šťastná doba! Věřili jsme, že zítra, doslova zítra začne svoboda. Vznikne jen tak, z našich přání.

Ze Šalamovových Zápisníků: „Účastnil jsem se velké prohrané bitvy za skutečnou obrodu života.“ To napsal člověk, který si odseděl sedmnáct let ve stalinských lágrech. Touha po ideálu však zůstala… Sovětské lidi bych rozdělila do čtyř generací: stalinské, chruščovské, brežněvovské a gorbačovské. Patřím do té poslední. Přijímali jsme chřadnutí komunistické idey snáz, protože jsme nežili v době, kdy ta myšlenka byla ještě mladá, silná, s nepromarněným kouzlem osudového romantismu a utopických nadějí. Vyrostli jsme za kremelských starců. V postních, nemastných neslaných letech. Na velká komunistická jatka se už zapomnělo. Patos běsnil, ale zůstalo poznání, že utopie se v život proměnit nedá.

Bylo to v době první čečenské války… V Moskvě na nádraží jsem se seznámila se ženou, byla od Tambova. Rozjela se do Čečenska, aby odvedla syna z války: „Nechci, aby zemřel. Nechci, aby zabíjel.“ Její duši už neovládal stát. Byla svobodný člověk. Takových lidí bylo málo. Víc bylo těch, které svoboda rozčilovala: „Koupil jsem si troje noviny a v každých píšou svoji pravdu. Která je ale ta pravá? Dřív jsme si po ránu přečetli Pravdu a věděli jsme všechno. Rozuměli jsme všemu.“ Z narkotické idey jsme se probouzeli jen zvolna. Když jsem začala mluvit tom, že bychom si měli přiznat vinu, dostala jsem odpověď: „Proč si mám něco přiznávat?“ Každý se cítil být obětí, ale nikdo spoluviníkem. Jeden tvrdil: „Taky jsem seděl.“ Druhý: „Já jsem bojoval.“ Třetí: „Svoje město jsem z trosek doloval, dnem i nocí jsem cihly vláčel.“ To bylo naprosto nečekané: všichni byli opilí svobodou, ale nikdo na ni nebyl připravený. Kde ale zůstala, ta svoboda? Je jenom po kuchyních, kde jsme ze zvyku dál nadávali na vládu. Nadávali jsme na Jelcina a Gorbačova. Na Jelcina za to, že změnil Rusko. A na Gorbačova? Na něj proto, že změnil všechno. Celé dvacáté století. Teď to tu bude tak jako jinde. Jako všude. Mysleli jsme, že tentokrát to vyjde.

Rusko se měnilo a přitom nenávidělo samo sebe za to, že se měnilo. „Nehybný Mongol,“ napsal o Rusku Marx.

Sovětská civilizace… Spěchám zachytit její stopy. Známé tváře. Nevyptávám se na socialismus, ale na lásku, žárlivost, dětství, stáří. Na hudbu, taneční zábavy, účesy. Na tisíce střípků zmizelého života. Jediný způsob, jak zahnat katastrofu do přijatelných mezí, e pokusit se něco říct. Na něco přijít. Nepřestávám se divit, jak je obyčejný lidský život zajímavý. Nekonečné množství lidských pravd…

Historii zajímají jenom fakta a city tu nemají co dělat. Nejsou přijímány jako součást historie. Já se však na svět dívám očima normální lidské bytosti, nikoli historika. A nad člověkem žasnu…

Otec už nežije. A já s ním tak nemůžu dokončit jeden z našich dialogů… Řekl mi, že přijít ve válce o život bylo pro ně snazší než pro nezkušené chlapce, kteří dnes umírají v Čečensku. Oni totiž ve čtyřicátých letech spadli jen z jednoho pekla do druhého. Otec před válkou studoval v Minsku novinařinu. Vzpomínal, že když se vraceli z prázdnin, často se už nesetkali ani s jedním ze svých profesorů, protože všichni byli zatčeni. Nechápali sice, co se děje, ale bylo to strašné. Strašné, jako válka.

Vedla jsem s otcem velmi málo upřímných rozhovorů. Často mě litoval. Litovala jsem já jeho? Na tuhle otázku se mi těžko odpovídá… Byli jsme ke svým rodičům krutí. Připadalo nám, že svoboda je tak jednoduchá. A uběhlo několik let a sami jsme ohnuli hřbet pod její tíhou, protože nás samotné svobodě nikdo nenaučil. Učili nás jen, jak za svobodu umírat.

Tak, a vidíte ji, svobodu! Takhle jsme si ji představovali? Byli jsme ochotni zemřít za své ideály. Rvát se v boji. Ale přišel „čechovský“ život. Život v bezčasí. Zhroutily se všechny hodnoty, kromě hodnoty života. Života sama o sobě, jako takového. Byly tu staronové sny: postavit dům, koupit si skvělé auto, zasadit angrešt… Svoboda se projevila rehabilitací maloměšťáctví, předtím z ruského života vyhlazeného. Svoboda Jeho Veličenstva Konzumu. Vláda tmy. Temných přání a pudů, skrytého lidského života, o němž jsme měli jen přibližnou představu. Dřív jsme vždycky přežívali, ale nikdy jsme zatím nežili. A teď je válečná zkušeost k ničemu, je třeba ji zapomenout. Tisíce nových emocí, situací, reakcí… Nějak tak se všechno kolem najednou změnilo: vývěsní tabule, věci, peníze, vlajka… I lidé. Začali být barevnější, samostatnější, monolit byl vyhozen do povětří, a život se rozpadl na ostrůvky, atomy, buňky. Jako u V. I. Dala: svoboda, volnost… svoboděnka nade vše… naprostá volnost. Všemocné zlo se proměnilo v dávné báje, v politickou detektivku. Nikdo už nemluvil o ideji, mluvilo se o úvěrech, podílech, směnkách; peníze se nevydělávaly, ale „dělaly“ a „opatřovaly“. Bude to trvat dlouho? „Iluzornost peněz se z ruské duše vyhladit nedá,“ napsala Cvetajevová. Jenže u nás jako by tehdy ožili a ulicemi se procházeli hrdinové Ostrovského a Saltykova-Ščedrina.

Všech, s nimiž jsem se setkala, jsem se ptala: „Co je to svoboda?“ Otcové a děti odpovídali různě. Ti, kteří se narodili ještě v SSSR, a ti, kdož se v něm nenarodili, mají různé zkušenosti. Jsou to lidé z různých planet.

Otcové říkali: svoboda, to je nepřítomnost strachu; ty tři srpnové dny, kdy jsme porazili puč; svobodný je ten, kdo si vybírá v obchodě z deseti druhů zboží; svoboda je nebýt biti, ale toho, aby nějaká generace nebyla bita, se nedočkáme. Ruský člověk svobodě nerozumí, potřebuje bič a karabáč.

Děti říkaly: svoboda, to je láska; vnitřní svoboda je absolutní, jediná hodnota; svoboda je, když se nebojíte svých přání; svoboda je mít hodně peněz, pak má člověk všechno; když můžete žít tak, abyste nemuseli o svobodě přemýšlet. Svoboda je normální.

Zkoumám jazyk. Člověk se dorozumívá mnoha jazyky: jazykem, kterým si povídá s dětmi, i tím, kterým mluví, když miluje… A také existuje jazyk, kterým rozmlouváme sami se sebou, vedeme vnitřní rozhovory. Na ulici, v práci, na cestách, všude tam zaznívá ještě cosi jiného, nejenže se mění slova, ale ještě něco víc. Dokonce ráno člověk mluví jinak než večer. A to, co se odehrává v noci mezi dvěma lidmi, z příběhu úplně mizí. Máme co dělat jen s příběhem denního člověka. Sebevražda, to je noční téma, člověk se ocitá mezi bytím a nebytím. Na hranici snu. Chci to pochopit s důkladností denního člověka. Zaslechla jsem: „Nebojíte se, že se vám to zalíbí?“

Jedeme Smolenskou oblastí. V jedné vesnici jsme zastavili u obchodu. Všichni jsou povědomí (já sama jsem vyrostla na vesnici), krásní, dobří lidé, ale jak ponižující, ubohé je to všechno kolem. Začali jsem se bavit o životě. „Ptáte se na svobodu? Jděte se podívat k nám do obchodu: vodku mají, jakou si vzpomenete, Standard, Gorbačov, Putinka, spoustu salámů, sýrů, a taky ryby. Banánů hromady. Jakou svobodu ještě potřebujeme? Tohle nám stačí.“ – „A půdu vám vrátili?“ – „Kdo by se na ní dřel? Kdo chce, může ji mít. Tady si ji vzal jedině Vaska Krutoj. Jeho mladšímu synkovi je osm let a už šlape vedle táty za pluhem. Když se u něj necháte najmout na práci, tak si ani nic neukradnete, ani se pořádně nevyspíte. Úplnej fašista!“

V Dostojevského Legendě o Velkém inkvizitorovi probíhá debata o svobodě. O tom, že cesta svobody je namáhavá, strastiplná, tragická… „Nač poznat tohle ďábelské dobro a zlo, když to stojí tak moc?“ Člověk musí neustále volit: svoboda, nebo blahobyt a spořádaný život, utrpení se svobodou, nebo štěstí bez svobody. Většina lidí se vydá druhou cestou. Velký inkvizitor říká Kristu, který sestoupil na zem:

„Pročs k nám přišel? Protože jsi přišel překážet a sám to dobře víš.

Copak si myslíš, že člověk je schopen téhož jako Ty? Z přemíry úcty ses k němu zachoval tak, jako bys s ním přestal cítit, protožes toho od něj vyžadoval až moc… Kdyby sis ho vážil míň, tak bys toho po něm taky méně požadoval, což by se lásce podobalo víc, jelikož jeho břímě by bylo menší. Je to slaboch a mizera… Je to u slabé duše opravdu její vina, že neumí unést tolik děsivých darů?

Pro toho, kdo zůstane svobodný, není starosti trvalejší a trýznivější než co nejrychleji najít někoho, komu se lze klanět… a najít toho, komu by onen dar svobody, s nímž se takový nešťastník narodí, co nejrychleji odevzdal…“ (F. M. Dostojevskij, Bratři Karamazovovi).

Devadesátá léta… ano, byli jsme šťastní, hlavně jsme nechtěli být znovu tak naivní. Zdálo se nám, že jsme si už vybrali a že komunismus beznadějně prohrál. Ale všechno teprve začínalo…

Uběhlo dvacet let… „Nestrašte nás socialismem,“ říkají děti svým rodičům.

Z rozhovoru se známým univerzitním profesorem: „Ke konci devadesátých let,“ vyprávěl, „se studenti smáli, když jsem vzpomínal na Sovětský svaz; byli přesvědčeni, že se před nimi otvírá nová budoucnost. Teď je situace jiná… Dnešní studenti už poznali na vlastní kůži, co je to kapitalismus: nerovnost, chudoba, nestoudné bohatství; mají před očima život svých rodičů, kteří od zpustošené země nedostali nic zadarmo. A jsou velmi radikální. Sní o své vlastní revoluci. Nosí rudá trička s portréty Lenina a Che Guevary."

Veřejně se diskutuje, co znamenal Sovětský svaz. Kult Stalina. Polovina mladých lidí od 19 do 30 let považuje Stalina za „mimořádně významného politického činitele“. V zemi, kde Stalin zlikvidoval víc lidí než Hitler, vzniká nový Stalinův kult?! V módě je znovu všechno sovětské. Například „sovětské“ kavárny se sovětskými názvy a sovětskými jídly. Objevily se „sovětské“ bonbony a „sovětský“ salám, jejichž chuť a vůni si pamatujeme z dětství. A samozřejmě, „sovětská“ vodka. V televizi desítky pořadů a na internetu desítky nostalgických „sovětských“ webů. Do stalinských lágrů, na Solovky, do Magadanu se můžete vypravit jako turista. Reklama slibuje, že vám pro váš dokonalý pocit poskytnou trestanecký mundúr a krumpáč. Ukážou vám zrestaurované baráky. A nakonec uspořádají rybolov…

Rodí se staronové ideje: o mocném impériu, o „železné ruce“, o „svébytné ruské cestě“… Znovu zní sovětská hymna, máme komsomol, jenže si říká Naši, existující vládní strana kopíruje tu komunistickou. Prezident má stejnou moc jako měl generální tajemník strany. Absolutní. Místo marxismu-leninismu tu je pravoslaví…

Před revolucí v roce sedmnáct napsal Alexandr Grin: „A budoucnost jaksi přestala být tam, kde má být.“ Uběhlo sto let a budoucnost opět není tam, kde má být. Nastoupila doba z druhé ruky…

Barikáda, to je pro umělce nebezpečné místo. Prostě léčka. Kazí se tam optika, zorný úhel se zužuje, svět ztrácí barvy. Je to černobílý svět.

Odtamtud už nejsou lidé k rozeznání, lze je vidět jen jako černou tečku: terč. Celý život jsem strávila na barikádách a chtěla bych odsud už pryč. Naučit se radovat se ze života. Získat znovu normální pohled na svět.

A tak jdou desetitisíce lidí znovu do ulic. Drží se za ruce. Mají bílé stužky na košilích. Symbol znovuzrození. Světla. A já s nimi.

Potkala jsem na ulici mladé lidi v tričkách se srpem a kladivem a portrétem Lenina. Jestlipak vědí, co je to komunismus?

Část první
Útěcha apokalypsou

Z pouličního ruchu a kuchyňských řečí z let 1991 až 2001

O Ivánkovi hlupáčkovi a zlaté rybce

– Co jsem pochopil? Pochopil jsem, že hrdinové jedné doby málokdy bývají hrdiny v jiné době, krom Ivánka hlupáčka. A Jemelji. Oblíbení hrdinové ruských pohádek. Naše pohádky jsou o štěstí, o úspěšném okamžiku. O čekání na zázrak, díky němuž nám všechno pěkně spadne do klína. Ležet na peci a přitom všechno mít. Aby pícka sama pekla lívance a zlatá rybka splnila všechna přání. Chci tohle a chci támhleto. Chci Carevnu Překrásnou! Chci žít v jinačím carství, tam, kde pečení holubi sami létají do pusy. Jsme snílci, to je jasné. Duše se dře a souží, ale skutek utek, protože na něj už nezbývá sil. Skutek prostě chybí. Záhadná ruská duše… Všichni se snaží ji pochopit… čtou Dostojevského… Co se skrývá za touhle duší? Za duší je zase jen duše. Milujeme hovory v kuchyni, zbožňujeme knihy. Taková je naše hlavní profese: jsme čtenáři. Pozorovatelé. A přitom všem máme pocit vlastní výlučnosti, výjimečnosti, i když ten pocit nemá žádné opodstatnění, nepočítáme-li to, že máme naftu a plyn. Na jedné straně nám právě tento pocit znemožňuje, abychom změnili svůj život, na druhé straně nám dává jistotu, že v tom je jakýsi smysl, či co. Neustále tu visí ve vzduchu, že Rusko musí něco stvořit, ukázat světu cosi mimořádného. Protože Rusové jsou Bohem vyvolený národ. Se svébytnou ruskou cestou. Pořád jsou v nás Oblomovové, kteří leží na kanapi a čekají na zázrak. Ale chybí Štolcové. Činorodými, šikovnými Štolci pohrdáme kvůli tomu, že pokáceli milovaný březový háj, višňový sádek. Staví si továrničky, sekají peníze. Štolcové jsou nám prostě cizí…

– Kuchyň v Rusku… Ubohá chruščovská idylka: devět až dvanáct (dvanáct, jaké to bylo štěstí) metrů čtverečních, hned za tenkou zdí toaleta… Sovětské plánování. Na okénku ve sklenicích od majonézy cibule, v květináči aloe proti rýmě. Naše kuchyně není jen místo pro přípravu jídla, ale i jídelna, i obývák, i pracovna, i tribuna lidu. Místo pro společné psychoterapeutické sezení. V devatenáctém století přebývala celá ruská kultura v salónech šlechtických sídel, kdežto ve dvacátém v kuchyních. A za perestrojky taky. Veškerý život v letech šedesátých se odehrával v kuchyni. Díky Chruščovovi! Za něj jsme zrušili společné byty a zřídili si vlastní kuchyně, v nichž bylo možné nadávat na vládu a hlavně se nebát, protože v kuchyni jsou všichni našinci. Vznikaly tam velké myšlenky a fantastické plány. Kolovaly vtipy… Těch tehdy bylo jak hub po dešti! Tak třeba: Komunista je ten, kdo Marxe jen četl, a antikomunista ten, kdo ho pochopil. Vyrostli jsme v kuchyni a naše děti taky, spolu s námi poslouchaly Galiče a Okudžavu. Pouštěli jsme si Vysockého. Chytali ruské vysílání BBC. Povídali jsme si o všem možném: o tom, jak je všechno mizerné, o smyslu života, o štěstí pro všechny. Vzpomínám si na jednu veselou příhodu… Zůstali jsem sedět ještě dlouho po půlnoci a naše dcera, bylo jí tehdy dvanáct let, tu na malém kanapátku usnula. Ale my jsme se začali nahlas o čemsi dohadovat. A ona vykřikla ze spánku: „Nechte už té politiky! Pořád jen Sacharov… Solženicyn… Stalin…“ (Směje se.) Věčný čaj. A káva. A vodka. V sedmdesátých letech jsme pili kubánský rum. Všichni jsme milovali Fidela! A kubánskou revoluci: Che v baretu. Hollywoodský krasavec! Nekonečné tlachání. Strach, že nás odposlouchávají, určitě nás musí odposlouchávat. Uprostřed rozhovoru se vždycky někdo s úsměškem podíval na lustr nebo na zásuvku: „Slyšíte, soudruhu majore?“ Zčásti risk, zčásti hra… Dokonce nás tenhle život jakýmsi způsobem těšil. Nepatrné množství lidí otevřeně protestovalo, nejvíc však bylo „kuchyňských disidentů“. Vzdorujících, ale vskrytu…

– Dneska je hanba být chudý a neprůrazný… Jinak se nechytáte. A já jsem z generace domovníků a vrátných. Byl to takový způsob vnitřní emigrace. Žijete a nevšímáte si toho, co je kolem, jako krajiny za oknem. Absolvovali jsme se ženou filozofickou fakultu Petrohradské (tehdy Leningradské) univerzity, ona začala pracovat jako domovnice a já byl topič v kotelně. Sloužil jsem čtyřiadvacítky a pak jsem měl vždy dva dny volna. Inženýr tehdy dostával sto třicet rublů, a já v kotelně devadesát, to znamená, že člověk oželel čtyřicet rublů, ale zato získal absolutní svobodu. Četli jsme knížky; opravdu jsme hodně četli. Povídali jsme si. Přemýšleli, jak uskutečnit své myšlenky. Snili jsme o revoluci, ale báli jsme se, že se jí nedočkáme. Celkově jsme vedli uzavřený život, nevěděli jsme nic o tom, co se děje ve světě. Byli jsme jak pokojové květinky. Všechno jsme si vymysleli, jak se potom ukázalo, vyfantazírovali: i Západ, i kapitalismus, i ruský národ. Žili jsme fatou morgánou. Takové Rusko, jako je v knížkách, jako bylo v našich kuchyních, nikdy neexistovalo. Jenom v naší hlavě.

Za perestrojky tohle všechno skončilo… Dorazil kapitalismus… Z devadesáti rublů bylo najednou deset dolarů. Z těch se ale vyžít nedá. Vylezli jsme z kuchyní do ulic a tu se ukázalo, že kloudné myšlenky nemáme žádné, že jsme celou tu dobu prostě jen seděli a kecali. Odkudsi se vynořili úplně jiní lidé: omladina v červených sakách a se zlatými prsteny. A také s novými pravidly hry: když máš peníze, jsi člověk, když je nemáš, jsi nula. Koho zajímá, že jsi přečetl celého Hegela: „Inteligent“ znělo jako diagnóza. Prý jediné, co umí, je držet svazek Mandelštama v ruce. Objevila se spousta věcí, které jsme neznali. Inteligence neskutečně chudla. V našem parku postavili kršnovci polní kuchyni a rozdávali polévku a k tomu skromný druhý chod. Seřadila se zde taková fronta vážených stařečků, až se člověku sevřelo hrdlo. Někteří z nich skrývali své tváře. Tou dobou jsme už měli dvě malé děti. A tak byl samozřejmě hlad. Začali jsme se ženou podnikat. Brali jsme v jednom závodě čtyři až šest beden zmrzliny a jeli na trh, někam, kde bylo hodně lidí. Lednice jsme neměli, za několik hodin už zmrzlina tekla. Tak jsme ji rozdávali hladovým klukům. To bylo radosti! Prodávala žena, já jsem tu něco donesl, tu dovezl, byl jsem ochotný dělat cokoliv, jen ne kšeftovat. Dlouho jsem se cítil nepříjemně.

Dřív jsme často vzpomínali na ten náš život v kuchyni… Jaká tehdy bývala láska! A jaké bývaly ženy! Na boháče kašlaly. Nebylo možné si je koupit. A dnes nemá nikdo na city čas, všichni vydělávají peníze. Znovuobjevení peněz bylo jako výbuch atomové bomby…

O tom, jak jsme si zamilovali a přestali milovat Gorbyho

– Gorbačovské časy… Ohromné davy lidí se šťastnými tvářemi. Svo-bo-da! Všichni jsme tím žili. Noviny šly na dračku. Byla to doba velkých nadějí, užuž budeme v ráji. Demokracie pro nás byla tajemné zvíře. Jako šílení jsme běhali na mítinky: teď se dozvíme celou pravdu o Stalinovi, o gulagu, přečteme si zakázané Rybakovovy Děti Arbatu a další skvělé knihy a budeme demokraty. Jak moc jsme se mýlili! Ze všech rozhlasových stanic vyřvávala tahle pravda… Honem, honem! Čtěte! Poslouchejte! Ne všichni na to byli připraveni… Většina lidí antisovětsky neuvažovala, chtěli jen jedno: dobře si žít. Chtěli, aby bylo možné koupit si džíny, video a vrchol snů: auto! Všichni chtěli zajímavé oblečení a normální jídlo. Když jsem domů přinesla Solženicynovo Soustroví Gulag, moje matka se zhrozila: „Jestli okamžitě s tou knihou nevypadneš, tak tě vyhodím z domu.“ Babiččina muže zastřelili před válkou a ona říkala: „Vasky nelituju. Zatkli ho právem. Měl jazyk jako břitva.“ – „Babičko, a proč jsi mi nikdy nic nevyprávěla?“ ptala jsem se. „Ať můj život zajde společně se mnou, abyste tím nemuseli trpět.“ Tak žili naši rodiče i jejich rodiče. Všichni byli převálcovaní. Perestrojku neudělal lid, ale jeden člověk: Gorbačov. Gorbačov a hrstka inteligentů…

– Gorbačov je tajnej americkej agent… Zednář… Zradil komunismus. Nenávidím Gorbačova za to, že mi ukrad vlast. Sovětskej pas jsem si, jako nejdražší věc, schoval. Ano stáli jsme ve frontě na promodralý kuřata a nahnilou mrkev, ale byla to naše vlast. Miloval jsem ji. Vy jste žili v „Horní Voltě s raketama“, ale já žil ve veliký a mocný zemi. Pro Západ bylo Rusko vždycky nepřítel, měli z něj strach. Bylo trnem v oku. Mocný Rusko nikdo nepotřebuje, s komunistama nebo bez nich. Berou nás jako sklad nafty, plynu, dřeva a barevnejch kovů. Naftu vyměňujeme za spodní kalhotky. Ale existovala kultura bez hadříků a šmejdů. Sovětská kultura! Někomu se hodilo, aby už nebyla. Byla to operace CIA. Už nás říděj Američani. Gorbačovovi za to dobře zaplatili… Dřív nebo pozdějc ho budou soudit. Doufám, že se ten Jidáš dožije lidovýho hněvu. S radostí bych mu prohnal kulku hlavou na Butovský střelnici. (Bouchne pěstí do stolu.) Tohle že je štěstí? Salám a banány?! Válíme se v hovnech a jíme všechno, co je z ciziny. Místo vlasti tu máme obrovskej supermarket. Jestli se tomuhle říká svoboda, tak takovou svobodu nepotřebuju. Fuj! Národ jsme nechali klesnout až na samý dno, jsme otroci. Otroci! Za komunistů, jak říkal Lenin, mohla stát řídit kuchařka – dělnice, dojičky, tkadleny – a teď sedí v parlamentu grázlové. Dolaroví milionáři. Měli by sedět za mřížema, a ne v parlamentu. S perestrojkou nás podfoukli!

Narodil jsem se v SSSR a líbilo se mi tam. Můj otec byl komunista a učil mě číst z novin, z Pravdy. Každej svátek jsme chodili do průvodu. Se slzama v očích… Byl jsem pionýr, nosil jsem rudej šátek. Nastoupil Gorbačov a já se už nestačil stát komsomolcem, toho lituju. Jsem Sovět, že jo? Moji rodiče jsou Sověti, děda a babička asi taky. Můj sovětskej děda padl u Moskvy v jedenačtyřicátým… A moje sovětská babička byla u partyzánů… Páni liberálové se staraj jen sami o sebe. Chtějí, abychom naši minulost považovali za černou díru. Všechny je nenávidím: gorbačova, ševarnadzeho, jakovleva – napište to s malým písmenem, tak moc je nenávidím. Nechci do Ameriky, chci do SSSR…

– Byla to nádherná, naivní léta… Uvěřili jsme Gorbačovovi, to teď už nikomu tak snadno neuvěříme. Spousta Rusů se vracela z emigrace zpátky do vlasti… Bylo to takové vzepětí! Mysleli jsme si, že zboříme tuhle barabiznu. A postavíme něco jiného. Absolvovala jsem filologickou fakultu Moskevské státní univerzity a zapsala jsem se na postgraduální studium. Snila jsem o tom, že budu dělat vědu. Idolem byl v těch letech Averincev, na jeho přednášky chodila celá osvícená Moskva. Setkávali jsme se a vzájemně jsme se udržovali v iluzi, že brzy bude naše země jiná, a my že za to bojujeme. Když jsem se dozvěděla, že moje spolužačka odjíždí do Izraele, strašně jsem se divila: „To tě nemrzí, že odjíždíš? Vždyť tady teprve teď všechno začíná.“

Čím víc jsme říkali a psali: Svoboda! Svoboda!, tím rychleji z pultů mizely nejen sýr a maso, ale i sůl a cukr. Obchody zely prázdnotou. Děs. Všechny potraviny byly na lístky, jako za války. Zachránila nás naše babička, která celý den pobíhala po městě a ty lístky směňovala. Celý balkon byl zarovnán pracími prášky, v ložnici stály pytle s cukrem a kroupami. Když začali vydávat lístky na ponožky, otec zanaříkal: „To je konec Svazu.“ Cítil to v kostech… Tatínek pracoval v projekční kanceláři ve zbrojovce, zabýval se jadernými zbraněmi a šíleně se mu to líbilo. Měl dva vysokoškolské diplomy. Místo zbraní začal závod chrlit pračky a vysavače. Otce propustili. Oba byli s matkou zuřiví příznivci perestrojky: kreslili plakáty, roznášeli letáky a výsledek… Byli z toho celí pryč. Nemohli uvěřit, že svoboda je takováhle. Nedokázali se s tím smířit. Na ulicích se najednou vykřikovalo: „Gorbačov je stará vesta, Jelcin to je naše cesta!“ Nesli portréty Brežněva s jeho vyznamenáními a portréty Gorbačova s potravinovými lístky. Byly to začátky Jelcinovy vlády s Gajdarovými reformami a pro mě nenáviděným „kup a prodej“… Abychom vyšli s penězi, jezdila jsem do Polska s pytli žárovek a dětských hraček. Byl nás plný vagon: učitelé, inženýři, lékaři… Všichni s batohy a taškami. Celou noc jsme seděli a debatovali o Pasternakově Doktoru Živagovi… o Šatrovových hrách… Jako v moskevské kuchyni.

Vzpomínám na kamarády z univerzity… Stali jsme se vším možným, jen ne filology. Byli jsme topmanagery reklamních agentur, bankovními úředníky, pendlery… Já pracuju v realitce, patří jedné dámě, která sem přijela z venkova, je to bývalá členka komsomolu. Kdo jiný dnes vlastní firmy? A vily na Kypru a v Miami? Bývalá nomenklatura. Tolik na vysvětlenou, kam se poděly stranické peníze… A naše vedení? „Ti z šedesátých let“… ve válce okusili krve, ale byli naivní jak malé děti… Měli jsme být dnem i nocí na náměstích. Dovést dílo do konce, dosáhnout Norimberského procesu pro KSSS. Domů jsme odešli příliš brzy. Moc získali veksláci a překupníci. A navzdory Marxovi budujeme po socialismu kapitalismus. (Mlčí.) Jsem ale šťastná, že jsem tu dobu zažila. Komunismus padl! Je konec, už se nevrátí. Žijeme už v jiném světě a díváme se na svět jinýma očima. Uvolněnou atmosféru těch dnů nikdy nezapomenu…

O tom, jak přišla láska a pod okny byly tanky

– Byla jsem zamilovaná, nic jiného jsem v hlavě neměla. Žila jsem jenom tím. Jednou ráno mě maminka probudila: „Tanky, venku jsou tanky! Vypadá to na převrat!“ A já na ni ze spánku: „Mami, to jsou manévry.“ Houby s octem! Venku stály opravdové tanky, nikdy jsem je neviděla tak zblízka. V televizi dávali balet Labutí jezero… Přiběhla matčina kamarádka, byla celá rozrušená, že dluží stranické příspěvky za několik měsíců. Říkala, že u nich ve škole stála bysta Lenina a ona ji odnesla do skladu, ale co teď s ním? Najednou bylo zase všechno jasné: to se smí a tohle se nesmí. Hlasatelka předčítala vyhlášení výjimečného stavu… Matčina kamarádka se při každém jejím slově zachvěla: „Bože můj! Bože můj!“ Otec na televizi málem plival…

Zavolala jsem Olegovi… „Jedeme k Bílému domu?“ – „Jasně…“ Připnula jsem si odznak s Gorbačovem. Namazala jsem chleby. Lidé v metru byli nemluvní, všichni očekávali pohromu. Všude tanky… tanky… Na pancířích neseděli vrahové, ale vyděšení kluci s provinilými tvářemi. Babičky je krmily vařenými vejci a lívanci. Ulevilo se mi, když jsem u Bílého domu uviděla desítky tisíc lidí! Atmosféra byla skvělá. Měli jsme pocit, že dokážeme cokoli. Skandovali jsme: „Jelcin! Jelcin! Jelcin!“ Formovaly se už oddíly domobrany. Brali jen mladé, starší nechtěli a ti z toho byli mrzutí. Jakýsi starší muž se rozčiloval: „Komunisti mi ukradli život! Tak mě aspoň nechte, abych slušně umřel!“ – „Běžte pryč, tatíku…“ Dnes se říká, že jsme chtěli bránit kapitalismus… To není pravda! Bránila jsem socialismus, ale nějaký jiný… ne ten sovětský… A ubránila jsem ho! Aspoň jsem si to myslela. Všichni jsme si to mysleli… Za tři dny tanky z Moskvy odjely, tehdy už to byly hodné tanky. Přišlo vítězství! A my jsme se líbali a líbali…

Sedím v kuchyni svých moskevských známých. Sešla se tu velká společnost: přátelé a příbuzní z venkova. Vzpomněli jsme si, že zítra je další výročí srpnového puče.

– Zítra je svátek…

– A co by se mělo slavit? Vždyť je to tragédie. Lidi prohráli.

– Pohřbili jsme Svaz za doprovodu Čajkovského hudby…

– První, co jsem tehdy udělala, bylo to, že jsem popadla peníze a běžela do obchodu. Věděla jsem, že ať to dopadne jakkoli, ceny půjdou nahoru.

– Měl jsem radost: Gorby půjde od válu! Všichni už měli toho tlučhuby plný zuby.

– Revoluce byla jen tak, na oko. Divadlo pro lidi. Vzpomínám si na naprostý nezájem všech, s nimiž jsem mluvil. Všichni čekali, co bude.

– Zavolal jsem do práce a šel dělat revoluci. Sebral jsem z kredence všechny nože, který byly doma. Pochopil jsem, že je válka… a že zbraně budou potřeba…

– Byl jsem pro komunismus! U nás v rodině jsme všichni komunisti. Místo ukolébavek nám máma zpívala budovatelský písně. I vnukům je teď zpívá. Povídám: „Copak jsi se zbláznila?“ A ona na to: „Jiný písně neznám.“ Děda byl taky bolševik… i babička…

– No ještě řekněte, že komunismus je krásná pohádka. Otcovi rodiče zmizeli kdesi v táborech v Mordvinsku.

– Šel jsem spolu s rodiči k Bílému domu. Táta řekl: „Jdeme. Jinak se salámu a dobrých knih nikdy nedočkáme.“ Rozebírali jsme dlažbu a stavěli barikády.

– Teď už lidi vystřízlivěli a názory na komunisty se mění. Není potřeba nic skrývat… Pracoval jsem na okresním výboru komsomolu. První den jsem vzal domů všechny komsomolský legitimace, nevyplněný přihlášky a taky odznaky a schoval je ve sklepě; neměli jsme potom, kam dát mrkev. Nevěděl jsem ani, k čemu mi budou, ale představil jsem si, jak to přijdou vyšetřovat a všechno zničí, a pro mě to byly tak drahocenný symboly.

– Mohli jsme jít a vraždit jeden druhého… Pánbu nad námi držel ochrannou ruku!

– Naše dcera ležela v porodnici. Přišla jsem za ní a ona povídá:

„Mami, bude revoluce? Začne občanská válka?“

– Zrovna jsem ukončil střední vojenskou školu. Sloužil jsem v Moskvě. Kdybychom dostali rozkaz někoho zatknout, bez jakýchkoliv cavyků bychom ten rozkaz splnili. A leckdo z nás by to dělal s nadšením. Ten binec v zemi už nás omrzel. Dřív bylo všechno jasný, a podle předpisu. Byl pořádek. Vojáci mají rádi takový život. Lidi všeobecně mají rádi takový život.

– Ze svobody mám strach, klidně si přijde opilej chlap a podpálí mi střechu nad hlavou.

– Jakýpak ideje, kamarádi! Život je krátkej. Popijeme!

19. srpna 2001 bylo desáté výročí srpnového puče. Jsem v Irkutsku, hlavním městě Sibiře. Dělám několik krátkých rozhovorů v městských ulicích. Otázka: „Co by se stalo, kdyby Státní výbor pro výjimečný stav tehdy vyhrál?“

– Udrželi by velikou zemi…

– Podívejte se na Čínu, kde jsou u moci komunisti. Čína je druhou ekonomicky nejvyspělejší zemí na světě…

– Gorbačova a Jelcina by soudili jako vlastizrádce.

– Zemi by zaplavili krví… a lidi by nacpali do koncentráků.

– Nezradili by socialismus. Nerozdělili bychom se na bohaté a chudé.

– Nebyla by válka v Čečensku.

– Nikdo by se neodvážil říct, že Hitlera porazili Američani.

– Já sám jsem byl u Bílýho domu. Mám pocit, že mě podfoukli.

– Co by bylo, kdyby pučisti vyhráli? Ale oni vyhráli! Památník Dzeržinského svrhli, ale Lubjanka je tu pořád. Budujeme kapitalismus pod vedením KGB.

– Můj život by se nezměnil…

O tom, jak se skutečnost vyrovnala s velkými myšlenkami a slovy

– Svět se rozpadl na desítky různobarevných kousíčků. Jak moc jsme si přáli, aby se teď hned šedivé sovětské všední dny proměnily v lákavé scény z amerických filmů! Už si jen málokdo vzpomněl na to, jak jsme stáli u Bílého domu… Ty tři dny ohromily svět, ale nás ne… Dva tisíce lidí bylo na mítinku a ostatní jeli kolem a dívali se na ně jako na idioty. Hodně jsme pili, my vždycky dost pijeme, ale tehdy jsme pili opravdu moc. Společnost zůstala paf: kam se vrtneme? Bude tu kapitalismus, nebo dobrý socialismus? Kapitalisti jsou vypasení, strašní, to nám od dětství vtloukali do hlavy… (Směje se.)

Zemi zaplavily banky a trhovecké stánky. Objevily se naprosto jiné věci. Žádné neforemné holínky a staromódní šaty, ale věci, o kterých jsme vždycky snili: džíny, kožíšky… dámské prádlo a skvělé nádobí… Všechno barevné a krásné. Naše sovětské věci byly šedivé, strohé, jako vojenské. Knihovny a divadla osiřely. Nahradily je trhy a obchodní centra. Všichni chtěli být šťastní, získat štěstí teď hned. Byli jsme jak malé děti, objevovali jsme nový svět… Přestali jsme padat do mdlob v supermarketu… Jeden kluk, známý, se vrhl na byznys. Vyprávěl mi tohle: Poprvé jsem přivezl tisícovku plechovek rozpustnýho kafe, rozebraný bylo za pár dnů, koupil jsem stovku vysavačů, taky byly v mžiku pryč. Bundy, svetry, všechny možné blbůstky, odevšad znělo jen: dej to sem! Všichni se převlékli a přezuli. Vyměnili techniku i nábytek. Opravovali chaty… Chtěli si udělat krásné plůtky a střechy… Když si na to někdy s kamarády vzpomeneme, umíráme smíchy… Lidi se chovali jako divá zvěř! Byli úplně ubozí. Co všechno jsme se teprve museli naučit… V sovětských časech bylo dovoleno mít hodně knih, ale už ne drahé auto a dům. Tak jsme se učili pěkně se oblékat, dobře vařit, ráno pít šťávu a jíst jogurt… Do té doby jsem pohrdala penězi, protože jsem vlastně ani nevěděla, co to je. V naší rodině se o penězích nemluvilo. Styděli jsme se za ně. Vyrostli jsme v zemi, kde peníze vlastně nebyly. Jako všichni jsem dostávala svých sto dvacet rublů a to mi stačilo. Peníze se objevily až za perestojky. S premiérem Gajdarem. Skutečné peníze. Místo „Naše budoucnost je komunismus“ všude visely poutače „Kupujte! Kupujte!“ Když chcete, cestujte. Můžete se podívat do Paříže… Nebo do Španělska… Na fiestu… na býčí zápasy… Četla jsem o tom v Hemingwayovi, četla jsem to a chápala, že tohle nikdy neuvidím. Místo života jsme tehdy měli knihy… Teď naše ponocování v kuchyních skončilo a začaly výdělečné práce a vedlejšáky. Peníze se staly synonymem svobody. Všichni z nich byli celí pryč. Ti silnější a agresivnější se vrhli na byznys. Na Lenina a Stalina se zapomnělo. Tím jsme se uchránili před občanskou válkou, jinak by tu zase byli „bílí“ a „rudí“. „Našinci“ a „ti jiní“. Místo krve tu byly věci… A život! Zvolili jsme krásný život. Nikdo nechtěl krásně umírat, všichni chtěli krásně žít. Jiná věc je, že perníčků nebylo dost pro všechny…

– Sovětská doba… To slovo mělo posvátný, magický status. A ze setrvačnosti se v kuchyních inteligentů stále ještě debatovalo o Pasternakovi, vařili jsme polévku, v rukou Astafjeva či Bykava, ale život nám zatím znovu a znovu dokazoval, že tohle už není důležité. Slova nic neznamenala. V devadesátém prvním… Odvezli jsme naši maminku do nemocnice s těžkým zápalem plic a ona se odtamtud vrátila jako hrdinka; v jednom kuse jim musela vyprávět. Povídala o Stalinovi, o vraždě Kirova, o Bucharinovi… Byli ochotní poslouchat ji ve dne v noci. Lidé tehdy chtěli, aby se jim otevřely oči. Nedávno ale znovu musela do nemocnice a celý čas, co tam byla, tak jen mlčela… Uběhlo všehovšudy pět let a realita rozdělila role jinak. Tentokrát byla v nemocnici hrdinkou žena velkého byznysmena… Z jejího vyprávění všichni ztratili řeč… Její domácnost má tři sta metrů čtverečních! A v ní služebnictvo: kuchařka, vychovatelka, řidič, zahradník. Na dovolenou jezdí s manželem do Evropy… V Evropě jsou muzea, pochopitelně, a taky butiky… Butiky! Jeden prsten má tolik a tolik karátů a jiný… A náušnice… zlaté klipsy… Naprosto úchvatné! O gulagu nebo o něčem takovém ani slovo. Bylo, a už není. O čem se teď dohadovat se starými?

Zašla jsem ze zvyku do antikvariátu. Bez povšimnutí tam stálo dvě stě čísel Světovky i Dobrodružná knihovna, přesně ta oranžová, o které jsem snila. Zírala jsem na hřbety knih a dlouze vdechovala tu vůni. Válely se tu hory knih. Intelektuálové rozprodávali své knihovny. Ovšemže veřejnost zchudla, ale proto se lidé nezbavovali knih, ne pro peníze – knihy prostě zklamaly. Zklamaly naprosto. Začalo být nevhodné zeptat se druhého: „A co teď čteš?“ V životě se toho změnilo příliš mnoho, ale v knihách o tom není ani slovo. Ruské romány nikoho nenaučí, jak získat v životě úspěch. Jak zbohatnout… Oblomov leží na kanapi a Čechovovi hrdinové neustále pijí čaj a stěžují si na život… (Mlčí.) Nedejbože, abychom žili v době změn, říkají Číňané. Málokdo zůstal takový, jaký byl dřív. Příjemní lidé se kamsi vytratili. Všude kolem lokty a zuby…

A léta devadesátá… Neřekl bych, že to byla krásná doba, byla příšerná. Proběhl myšlenkový obrat o sto osmdesát stupňů… Někdo to nevydržel a zbláznil se, psychiatrický léčebny byly na prasknutí. Navštívil jsem tam svýho kamaráda: někdo vykřikoval: „Jsem Stalin!“, a jiný zase: „Jsem Berezovskij! Jsem Berezovskij!“ Bylo jich celé oddělení stalinů a berezovských. Lidé po sobě na ulicích neustále stříleli. Zabili ohromné množství lidí. Dennodenně probíhalo vyřizování účtů. Každý chtěl něco urvat. Stihnout to. Dřív než to stihnou ti ostatní. Někdo přišel na mizinu, jinýho zavřeli. Pád z výšin dolů. Viděno z druhý strany, byla to havaj, ale to všechno se dělo přímo před našima očima.

V bankách stály fronty lidí, kteří chtěli začít podnikat: otevřít si pekárnu, prodávat elektroniku… Taky jsem v tý frontě stál. A překvapilo mě, jak moc nás bylo. Nějaká tetka v pleteném baretu, kluk ve sportovní bundě, hřmotný chlap, připomínající mukla… Přes sedmdesát let nás učili: štěstí není o penězích, to nejlepší člověk dostane zadarmo. Například lásku. Ale stačilo z tribuny prohlásit: obchodujte, bohatněte – a všichni na to zapomněli. Všechny sovětské knížky jsme pustili z hlavy. Tihle lidi nebyli vůbec podobní těm, s nimiž jsem vysedával do rána a brnkal na kytaru. Naučil jsem se jakžtakž tři akordy. Jediný, co měli společného s lidmi „z kuchyní“ bylo to, že měli taky plný zuby rudých praporů a celé té falše: komsomolských schůzí, politických přednášek… Socialismus pokládal člověka za hloupého…

Moc dobře vím, co je to o něčem snít. Celé dětství jsem prosil rodiče, aby mi koupili kolo, ale nekoupili mi ho. Byli jsme chudí. Ve škole jsem veksloval s džínama, na vejšce to byly sovětské válečné uniformy plus všemožné symboly té doby. Cizinci to kupovali. Normální veksl. V sovětský době se za to sedělo natvrdo od třech do pěti let. Otec za mnou lítal s řemenem a řval:

„Šmelináři! U Moskvy jsem cedil krev a vychoval jsem takovýho spratka!“ Včera to byl zločin, dneska je to byznys. Někde jsem koupil hřebíky, jinde cvočky, zabalil jsem to do polyethylenovýho pytlíku a prodal jako nový zboží. Domů jsem přinesl peníze. Nakoupil jsem všechno možný, plnou lednici. Rodiče čekali, že si pro mě přijdou a zavřou mě. (Směje se.) Taky jsem prodával domácí spotřebiče. Papiňáky, parní hrnce… Přivezl jsem z Německa auto s přívěsem plným těchhle krámů. Všechno bylo hned pryč… V mojí pracovně stála krabice od počítače, plná peněz, chápal jsem jen to, že tohle jsou peníze. Bral jsem a bral z té krabice, a pořád to nemělo konce. Už jsem vpodstatě všechno koupil: káru, byt… rolexky… Pamatuju si to opojení… Mohl jsem si splnit všechny svý přání, tajný fantazie. Hodně jsem se o sobě dozvěděl: za prvý, že nemám vkus, a za druhý, že jsem zakomplexovanej. Neumím s penězma zacházet. Nevěděl jsem, že velký peníze se musí točit, nemůžou ležet. Peníze jsou pro člověka taková zkouška, jako moc, láska… Plnil jsem si sny… A rozjel se do Monaka. V kasinu v Monte Carlu jsem prohrál obrovský peníze, strašně moc. Úplně mě to pohltilo… Byl jsem otrokem svojí krabice. Jsou tam ještě peníze nebo ne? A kolik? Muselo jich být čím dál víc. Přestalo mě zajímat to, co mě zajímalo dřív. Politika… mítinky… Pak zemřel Sacharov. Šel jsem se s ním rozloučit. Statisíce lidí tam byly… Všichni plakali, i já jsem plakal. A zrovna nedávno o něm čtu v novinách: „Zemřel velký ruský jurodivý.“ Napadlo mě, že umřel v pravou chvíli. Když se z Ameriky vrátil Solženicyn, všichni se k němu vrhli. Ale on nás nechápal a my jeho taky ne. Byl to cizinec. Přijel do Ruska, ale uviděl Chicago…

Co bych byl, kdyby nepřišla perestrojka? Technický inženýrek s mizernou výplatou… (Směje se.) A teď mám svoji oční kliniku. Několik stovek lidí se svými rodinami, dědečky a babičkami je na mně závislých. Nimráte se sami v sobě, zabýváte se sebereflexí, kdežto já tyhle starosti nemám. Pracuju ve dne v noci. Koupil jsem si nejnovější vybavení, poslal jsem svý chirurgy na stáž do Francie. Ale nejsem altruista, slušně vydělávám. Tohle všechno jsem dokázal sám… Měl jsem jen tři sta dolarů v kapse… Začínal jsem byznys s partnerama, z kterých byste padli do mdlob, kdybyste je viděli. Gorily! Krvelačnej vzhled! Teď už nejsou, zmizeli jako dinosauři. Nosil jsem neprůstřelnou vestu, protože po mně stříleli. Jestli někdo jí horší salám než já, nezajímá mě to. Všichni jste chtěli, aby byl kapitalismus. Snili jste o něm! Tak nevykřikujte, že vás podvedli…

O tom, že jsme vyrostli mezi katy a oběťmi

– Šli jsme večer z kina. V kaluži krve ležel muž. Vzadu na kabátu měl průstřel od kulky. U něj stál policajt. Tehdy jsem poprvé viděl zabitého člověka. Brzy jsem si na to zvykl. Náš dům byl velký, měl dvacet vchodů. Každé ráno jsme venku nacházeli tělo, a už to s námi ani nehnulo. Začínal skutečný kapitalismus. Krvavý. Čekal jsem, že mě to zdeptá, ale nic takového. Po Stalinovi se na krev díváme jinak… Pamatuju si, jak naši vraždili naše… A na masové vraždy lidí, kteří ani nevěděli, za co jsou zabíjeni… A to nám zůstalo, je to součástí našeho života… Vyrostli jsme mezi katy a oběťmi… To, že žijí pospolu, je pro nás normální. Hranice mezi mírovým a válečným stavem neexistuje. Pořád je válka. Zapneme televizi a všichni žvaněj jak kriminálníci: i politici, i byznysmeni, i prezident: všude je provize, úplatky, podíly… A lidský život? Stačí jen plivnout a rozmáznout. Jako v lágru…

– Proč jsme doteď neodsoudili Stalina? Na to odpověď mám… Abychom odsoudili Stalina, museli bychom odsoudit své příbuzné a známé. Ty nejbližší. Povím vám o své rodině… Tátu zavřeli v sedmatřicátém, díkybohu se vrátil, ale odseděl si deset let. Vrátil se a moc se mu chtělo žít. Sám se divil, že po tom všem, co má za sebou, chce žít… Tak to neměli všichni, to ani zdaleka ne… Moje generace vyrostla s otci, kteří se vrátili buď z lágru, nebo z války. Jediné, o čem nám mohli vyprávět, bylo násilí. A smrt. Málokdy se smáli a hodně mlčeli. A pili a pili… Nakonec tomu propadli. Ještě tu byla druhá možnost… Ti, které nezavřeli, se báli, že je zavřou. A všechno tohle netrvalo měsíc nebo dva měsíce, ale táhlo se to roky. Roky! A když někoho nezavřeli, zbyla tu otázka: proč všechny zavřeli, kdežto mě ne? Co dělám jinak? Mohli mě zavřít nebo přimět, abych pracoval v NKVD… Strana žádá, strana přikazuje. Nepříjemné rozhodnutí, ale mnozí je museli učinit… A teď něco o katech… Těch obyčejných, ne strašných… Tátu udal náš soused… strejda Jura… Z blbosti, jak říkala máma. Bylo mi sedm let. Strejda Jura bral své děti a mě s sebou lovit ryby, vozil nás na koni. Opravoval nám plot. Rozumíte, vzniká naprosto jiná představa o katovi: obyčejný člověk, dokonce dobrý… normální… Tátu zavřeli a za pár měsíců sebrali tátova bratra. Za Jelcina mi dali jeho spis, bylo v něm několik udání, jedno napsala teta Olja… příbuzná… Krásná žena, veselá… Hezky zpívala… Byla už stará, když jsem se jí zeptal: „Teto Oljo, pověz mi o sedmatřicátém…“ – „To byl nejšťastnější rok mého života. Byla jsem zamilovaná,“ odpověděla mi… Tátův bratr se už domů nevrátil. Zmizel. Ve vězení nebo v lágru, kdo ví. Bylo to těžké, ale přesto jsem tetě položil otázku, která mě trápila: „Teto Oljo, proč jsi to udělala?“ – „Viděl jsi za Stalina nějakého čestného člověka?“ (Mlčí.) A taky tu byl strejda Pavel, který sloužil na Sibiři v armádě NKVD… Rozumíte, čisté zlo chemicky neexistuje… Takže nejen Stalin a Berija… Ale i strejda Jura a krásná teta Olja...

Je prvního máje. Ten den procházejí ulicemi Moskvy v mnohatisícovém průvodu komunisté. Hlavní město opět „rudne“: rudé prapory, rudé balónky, rudá trička se srpem a kladivem. Nesou portréty Lenina a Stalina. Portrétů Stalina je víc. A na plakátech se píše: „Váš kapitalismus je po smrti!“, „Rudé prapory patří na Kreml!“ Normální Moskva stojí na chodníku, rudá se valí jako lavina po silnici. Celou dobu mezi nimi probíhají slovní potyčky, místy přecházející ve rvačku. Policie je bezmocná, nedokáže tyhle dvě Moskvy od sebe oddělit. A já nestačím zaznamenat všechno to, co slyším…

– Pochovejte Lenina, ale bez poct.

– Lokajové americký! Za co jste prodali naši zem?

– Jste pitomci, kluci…

– Jelcin a jeho banda nás o všechno okradli. Pijte, bohatněte! Kdy to ale skončí…

– Bojej se lidem upřímně říct, že budujeme kapitalismus? Jsme připravený popadnout všechny zbraně, dokonce i moje máma, která je v domácnosti.

– S bodákem je možný ledacos pořídit, ale sedět na něm je nepohodlný.

– Já bych ty zatracený buržousty rozmačkal tankama!

– Komunismus si vymyslel Žid Marx…

– Zachránit nás může jenom jeden člověk: soudruh Stalin. Kdyby tu byl dva dny… Všechny by postřílel – a pak ať si jde zase klidně lehnout.

– Sláva tobě, Hospodine! A všem svatým navěky!

– Stalinský bestie! Ještě vám ani krev na rukách neoschla. Kvůli čemu jste vyvraždili carskou rodinu? Dokonce ani dětí vám nebylo líto.

– Veliký Rusko nestvoříme bez velikýho Stalina.

– Zasrali lidem mozky…

– Jsem obyčejnej člověk. Stalin si obyčejnejch lidí nevšímal. V naší rodině nikdo netrpěl, všichni jsme dělníci. Padaly hlavy šéfů, ale obyčejný lidi žili v klidu.

– Rudý svinstvo! Brzy se domluvíte na tom, že žádný tábory nebyly, kromě pionýrskejch. Můj děda byl domovník.

– A můj zeměměřič.

– Můj mašinfíra…

U Běloruského nádraží začal mítink. V davu vybuchoval tu aplaus, tu výkřiky: „Hurá! Hurá! Sláva!“ Nakonec celé náměstí zaburácelo písní na motivy Varšavjanky, ruské verze Marseillaisy, s novým textem: „Svrhneme ze sebe řetězy liberálů, svrhneme krvavý zločinecký režim“. Když pak svinuli rudé prapory, někteří z nich spěchali do metra, jiní se postavili do fronty u kiosků s pirožky a pivem. Začala lidová zábava. Lidé tancovali a radovali se. Starší paní v rudém šátku se točila a podupávala kolem harmonikáře:

„Zvesela si tancujem, / září jedle jasná / rádi máme naši zem, / která je tak krásná. / Zvesela si tancujem, / naše píseň smělá, / letí s naším úsměvem / k Stalinovi celá.“ Těsně u metra ke mně dolehly opilecké častušky: „To dobrý ke mně a svinstvo ze mě.“

O tom, co si máme vybrat: slavnou historii, nebo banální život?

U pivního stánku je vždycky živo. Lidé jsou tu různí. Potkáte tady profesora, makáče, studenta, bezdomovce… Pijí a filozofují. Pořád o tom samém, o osudech Ruska. O komunismu.

– Já, piju. Proč to dělám? Nejsem spokojenej se svým životem. Chci udělat přemet nemyslitelnej bez pomoci alkoholu: přenést se nějakým způsobem do jinýho světa. Tam bude všechno krásný a dobrý.

– Podle mě je otázka mnohem jasnější: Kde vlastně chci žít? Ve veliké a mocné zemi, nebo v nějaké normální?

– Miloval jsem impérium… Už není a můj život je teď šedivej. Nezajímavej.

– Velká idea si žádá krev a dneska nikdo nechce umírat pro nic za nic. V nějaké válce. Stejně jako je to v té písničce: „Všude prachy, prachy, prachy. / Všude prachy, pánové…“ A pokud trváte na tom, že tu je nějaký cíl, tak jaký? Aby měl každý mercedes a poukaz na Miami?

– Rus musí v něco věřit… Věřit v něco jasnýho, vznešenýho. Do mozkový kůry máme vložený impérium a komunismus. K hrdinství máme blíž.

– Socialismus přiměl člověka být součástí dějin… účastnit se něčeho velkolepého…

– Jsme tak duchovní, tak výluční, kurva!

– Nikdy jsme demokracii nezažili. Jaký my jsme demokrati?

– Poslední velká událost v našem životě byla perestrojka.

– Rusko může být jedině veliké a mocné, nebo nebýt vůbec. Potřebujeme silnou armádu.

– Veliká země je mi na houby. Chci žít v malinké, takové jako je Dánsko. Bez jaderných zbraní, bez nafty a plynu. Aby mě nikdo nemlátil revolverem po hlavě. Možná, že se pak taky naučíme mýt chodníky šamponem…

– Komunismus, to je pro člověka nadlidský úkol… U nás to bylo vždycky tak: jednou chceme ústavu, jindy jesetera s křenem…

– Jak závidím lidem, kteří měli ideu! Teď ale žijeme bez idey. Chtěl bych veliké Rusko! Já už ho nepamatuju, ale vím, že existovalo.

– Existovala veliká zem s frontama na toaletní papír… Moc dobře si pamatuju, jak byly cítit sovětské jídelny a sovětské obchody.

– Rusko zachrání svět! A tím se zachrání samo!

– Můj otec se dožil devadesáti let. Říkal, že v jeho životě nebylo nic dobrýho, jenom válka. To je to jediný, co zvládáme.

– Bůh, to je nekonečnost, která existuje v nás… Jsme stvořeni k obrazu a podobenství božímu…

O všem…

– Tak z devadesáti procent jsem se cítila být sovětský člověk… Nerozuměla jsem tomu, co se děje. Vzpomínám si, jak v televizi vystoupil Gajdar: učte se obchodovat… tržní ekonomika nás zachrání… V jedné ulici jsem koupila láhev minerálky, v jiné ji prodala a to byl byznys. Lidi poslouchali a nechápali. Přišla jsem domů. Zavřela za sebou dveře a plakala. Maminku postihla mrtvice, tak ji všechny ty události vyděsily. Je možné, že to mysleli dobře, ale s vlastními lidmi neměli slitování. Nikdy nezapomenu na stařečky prosící o almužnu, kteří stáli v řadách podél cesty. Seprané čepičky, zalátané kabátky… Letěla jsem vždycky do práce a z práce a bála se zvednout oči… Pracovala jsem v kosmetické firmě. Místo peněz jsme fasovali parfémy… kosmetiku…

– Chodila s námi do třídy jedna chudá dívka, její rodiče zahynuli při automobilové nehodě. Zůstala jen s babičkou. Celý rok nosila jedny jediné šaty. Nikdo ji ale nelitoval. Nějak rychle začalo být hanba být chudý…

– Devadesátých let nelituju… Bouřlivá, nadějeplná doba. Já, která jsem se dřív o politiku nezajímala a nečetla ani noviny, jsem kandidovala jako poslankyně. Kdo byli strůjci perestrojky? Spisovatelé, umělci… básníci… Na prvním Sjezdu lidových poslanců SSSR se daly sbírat autogramy. Můj muž, ekonom, z toho šílel: „Zažehnout slovem lidská srdce, to básníci umějí. Uděláte revoluci. Ale dál, co dál? Jak budete budovat demokracii? A kdo? Teď se vám to určitě povede…“ Posmíval se mi. Kvůli tomu jsme se rozvedli… Ukázalo se ale, že měl pravdu…

– Bylo to hrozné, proto taky lidi začali chodit víc do kostela. Když jsem věřil v komunismus, nepotřeboval jsem žádnou církev. A moje žena tam se mnou chodí proto, že jí kněz v chrámu říká: „Andílku“.

– Můj otec byl přesvědčený komunista. Komunisty neviním, za všechno může komunismus. Dodnes nevím, co si mám myslet o Gorbačovovi… A o tomhle Jelcinovi… Na fronty a prázdné obchody se zapomene rychleji než na rudý prapor nad Reichstagem.

– Vyhráli jsme. Ale co? A proč? V televizi běží na jednom kanále film, kde „rudí“ bijou „bílé“, a na jiném stateční „bílí“ bijou „rudé“. Vždyť je to schizofrenie!

– Neustále mluvíme o utrpení… Je to naše cesta poznání. Lidi ze Západu nám připadají naivní, protože nestrádají tak jako my, mají na každý neduh nějakou medicínu. Kdežto my jsme seděli v lágrech, za války jsme zemi poseli svými těly, holýma rukama se přehrabovali v jaderném palivu v Černobylu. A teď sedíme v troskách socialismu. Jako po válce. Jsme tak ostřílení, tak omlácení. Máme svůj jazyk. Jazyk utrpení.

Zkoušel jsem o tom promluvit se svými studenty… Smáli se mi do očí: „My ale nechceme trpět. Pro nás je život něco docela jiného.“ Ještě jsme nepochopili nic z našeho bývalého světa, a už žijeme v novém. Celá civilizace je na smetišti…

Deset příběhů v rudých kulisách

O kráse diktatury a tajemství motýlka v asfaltu

Jelena Jurjevna S., třetí tajemník okresního výboru strany, 49 let

Čekaly na mne obě dvě: Jelena Jurjevna, s níž jsem si domluvila schůzku, a její moskevská přítelkyně Anna Iljinična M., která sem přijela na návštěvu. Ta se rychle zapojila do rozhovoru: „Už dlouho si přeju, aby mi někdo vysvětlil, co se to s námi děje.“ Vyprávění obou žen se od sebe docela lišila, až na klíčová jména: Gorbačov, Jelcin… I tak měla každá svého Gorbačova a svého Jelcina. I svá devadesátá léta.

Jelena Jurjevna

– Cožpak teď, v téhle době, je stále potřeba vyprávět o socialismu? Proč? Vždyť si tu dobu ještě všichni dobře pamatujeme. Vážně se divím, že se mě na to chcete ptát. Jsem komunistka… a funkcionářka… Nás teď nikdo nepustí ke slovu… zacpávají nám pusu. Lenin je grázl a Stalin… Všichni jsme zločinci, i když nemám na rukou jedinou kapku krve. Ocejchovali nás, všechny…

Možná, že za padesát nebo sto let se bude o tom všem, o našem životě, o tom, čemu jsme říkali socialismus, psát bez předsudků. Bez slz a proklínání. Začnou to objevovat jako starodávnou Tróju. Až donedávna bylo naprosto nemožné říct o socialismu něco dobrého. Po rozpadu SSSR Západ pochopil, že marxistické ideje nezemřely a je potřeba je rozvíjet. Ne je zbožňovat. Tam Marx nebyl idol, jako u nás. Ani svatý! My jsme z něj nejdřív udělali modlu a pak jsme ho najednou zavrhli. Všechno jsme škrtli. Věda taky přinesla lidstvu spoustu neštěstí. Proč tedy nevyhladit vědce?! Proč nezavrhnout vynálezce atomové bomby, a nebo ještě líp, začít s těmi, kteří vynalezli střelný prach?! Přesně tak… Nemám snad pravdu? (Na její otázku nestačím odpovědět.) Je důležité… je důležité dostat se pryč z Moskvy. Dalo by se říct, že teprve pak jsme v Rusku. Když se projdete po Moskvě, vypadá to, že i Rusko je v Evropě: nádherná auta, restaurace… Zlaté kupole se třpytí! Ale poslechněte si, o čem se lidi baví na venkově… Rusko, to totiž není Moskva, Rusko je Samara, Togliatti, Čeljabinsk… jakýkoli jiný vidlákov… Co se asi tak můžete o Rusku dozvědět v moskevských kuchyních? Nebo na mejdanech? Bla-bla-bla… Moskva je jakoby hlavním městem nějakého jiného státu, a ne toho, který leží za moskevskou okružní dálnicí. Moskva, to je ráj turistů. Moskvě nevěřte…

Přijedou k nám a hned: Tak to je ten Svaz. Lidé zde žijí velmi chudě, dokonce i na ruské poměry. Nadávají na bohaté a na všechny se zlobí. Nadávají na stát. Myslí si, že je oklamal; nikdo jim neřekl, že bude kapitalismus, vždyť oni si mysleli, že začne reforma socialismu. Jejich života, který všichni tak dobře znali. Sovětského. Zatímco si však na mítincích ničili hlasivky skandováním: „Jelcin, Jelcin!“, oškubali je. Bez nich si rozdělili závody a továrny. I naftu, i plyn, všechno to, co máme, jak se říká, od Boha. Však dnes už to taky lidi pochopili. Ale v devadesátém prvním šli všichni dělat revoluci. Na barikády. Všichni chtěli svobodu, ale co získali? Jelcinovskou… zločineckou revoluci… Syna mé kamarádky div nezabili kvůli jeho socialistickému smýšlení. Slovo „komunista“ byla tehdy urážka. Kluci, co trávili skoro všechen čas spolu, a málem zabili jednoho ze svých řad. Všichni se znali. Seděli s kytarami v altánu a povídali si: že prý brzy vyrazí v semknutých řadách na komunisty, budou je věšet na lampy. Miška Slucer, jeho táta pracoval u nás na okresním výboru, velmi sečtělý kluk; citoval jim anglického spisovatele Chestertona: „Člověk bez utopie je mnohem děsivější než člověk bez nosu…“ Za to ho zkopali botami… holínkami… „Tu máš, židáku! Kdo v sedmnáctým roce proved revoluci?“ Pamatuju si to blýskání v očích lidí, když začala perestrojka, a nikdy na ně nezapomenu. Lidé byli odhodláni komunisty lynčovat, hnát je do vyhnanství. V kontejnerech na odpadky se válely knihy Majakovského, Gorkého… Leninovy spisy šly do stoupy. Sebrala jsem je… ano, bylo to tak! Vidíte!! Ničeho se nezříkám! Za nic se nestydím! Nezměnila jsem barvu a nepřešla z rudé na šedou. Existují takoví lidé: když nastoupí „rudí“, radostně vítají „rudé“, jakmile přijdou „bílí“, zvesela oslavují „bílé“. Někteří dělali opravdu úžasné veletoče: včera komunista, dneska ultrademokrat. Přímo před mýma očima se „přesvědčení“ komunisté měnili ve věřící a v liberály. Ale já miluju a nikdy nepřestanu mít ráda slovo „soudruh“. Nádherné slovo. Ale slovo Sovět? To bych si radši jazyk ukousla! Sovětský člověk byl velmi dobrý člověk, dokázal se vydat za Ural nebo do pouště kvůli ideji, a ne kvůli dolarům. Kvůli cizím zeleným papírkům. Dněperská vodní elektrárna, bitva u Stalingradu, let do vesmíru, to všechno byl on. Úžasný sovětský člověk! Dodnes mě těší psát SSSR. Byla to moje země, ale dnes už nežiju ve své zemi. Žiju v nějaké jiné, cizí zemi.

Narodila jsem se jako sovětský člověk… Naše babička nevěřila v Boha, ale věřila v komunismus. A tatínek až do smrti čekal, že se socialismus vrátí. Berlínská zeď už padla, Sovětský saz se rozsypal, ale on stejně čekal. Se svým nejlepším přítelem se nadosmrti rozhádal, protože ten o naší vlajce prohlásil, že je to rudý hadr. Naše rudá vlajka! Z rudé bavlny! Můj otec se účastnil zimní války, aniž by mu bylo jasné, za co bojují; bylo však potřeba jít, tak šel. O téhle válce se mlčelo, nemluvilo se o ní jako o válce, ale jako o finském výletě. Nicméně nám o tom později vyprávěl… Potichu. Doma. Bylo to málokdy, ale občas se o tom zmínil. Když něco popil… Scenérie té války byla zimní: les a všude metr sněhu. Finové bojovali na lyžích, v bílých maskovacích pláštích; najednou se zjevili kolem dokola, jako andělé. „Jako andělé,“ říkával tatínek… Během noci dokázali Finové podříznout hlídky i celou rotu. Všude byli mrtví… V otcových vzpomínkách mrtví pokaždé leželi v kalužích krve, ze spících lidí jí vyteklo strašně moc. Bylo jí tolik, že prosákla metrovými závějemi. Po válce tatínek nemohl ani podříznout slepici. Ani králíka. Vždycky ho strašně rozrušilo, když uviděl jakékoliv zabité zvíře a ucítil pach teplé krve. Bál se vysokých stromů s hustou korunou, na těch stromech se obvykle skrývali finští odstřelovači, kterým se říkalo „kukačky“. (Mlčí.) K tomu bych ještě chtěla říct… Sama za sebe… Po našem vítězství ve druhé světové válce tonulo naše městečko v květinách, bylo to tehdy jakési radostné opojení. Nejvíc bylo jiřinek, jejich hlízy se musely přes zimu schovávat, aby nenamrzly. Chraň Bůh! Balili jsme je a ukládali, jako by to byly malé děti. Květiny kvetly u domů, za nimi, kolem studní i podél plotů. Po tom strachu, co jsme prožili, jsme všichni chtěli žít a radovat se. Pak ale kytky najednou zmizely, dnes už tu po nich není ani památky. Já to však mám stále v živé paměti… Ještě jsem si vzpomněla… (Mlčí.) Tatínek… bojoval všeho všudy půl roku a pak padl do zajetí. A jak se dostal do zajetí? Postupovali po zamrzlém jezeru a nepřátelské dělostřelectvo rozbíjelo led. Málokdo doplaval až ke břehu, a ti, kdo to dokázali, už neměli žádnou sílu, natož zbraně. Byli skoro nazí. Finové jim tehdy podávali ruce. Zachraňovali je. Někdo se té ruky chytil a jiný… Bylo hodně těch, kteří pomoc od nepřítele nepřijali. Tak je to prostě učili. Tatínek se však chytil něčí ruky a vytáhli ho. Dobře si pamatuju jeho živý úžas: „Dali mi pálenku, abych se zahřál. Taky suché oblečení. Smáli se a plácali mě po ramenou: ‚Jsi živ, Ivane!‘“ Tatínek nikdy dřív neviděl nepřátele zblízka. Nechápal, z čeho mají radost…

Ve čtyřicátém roce ta finská anabáze skončila… Sovětské zajatce Finové vyměnili za své krajany, kteří byli v našem zajetí. Kráčeli si v zástupech vstříc. Když se Finové se svými setkali, začali je objímat, tisknout jim ruce… Naše nikdo takhle nevítal, dívali se na ně jako na nepřátele. „Kamarádi! Bratři!“ vrhali se ke svým ti, kteří se vraceli. „Stát! Dál ani krok, nebo budeme střílet!“ Zástup obklíčili vojáci s vlčáky a bývalé zajatce vedli do speciálně připravených baráků. Kolem nich byl ostnatý drát. Začaly výslechy… „Jak ses dostal do zajetí?“ zeptal se vyšetřovatel otce. „Finové mě vytáhli z jezera.“ – „Jsi zrádce! Zachraňoval sis vlastní kůži, a ne vlast.“ Tatínek taky věřil tomu, že je vinen. Tak je to učili… Neproběhl ani žádný soud. Všechny je vyvedli na plac a před nastoupenými řadami přečetli rozkaz: šest let v lágru za vlastizradu. Poslali je do Vorkuty. Stavěli tam železnice, na věčně zmrzlé půdě. Panebože! To byl jednačtyřicátý rok… Němci už dorazili k Moskvě… V lágru ale nikomu neřekli, že začala válka, vždyť to byli nepřátelé, měli by z toho radost. Němci už získali celé Bělorusko. Byl dobyt Smolensk. Když se o tom v lágru dozvěděli, okamžitě všichni chtěli jít na frontu, psali dopisy veliteli tábora… taky Stalinovi… Prý jim odpověděli: Vy? To tedy určitě, jste lůza, pracujte pro vítězství v zázemí, na frontě zrádce nepotřebujeme. A tehdy všichni… i tatínek… tak mi to říkal… plakali… (Mlčí.) Čím vším člověk musí projít… Otec už ale nežije… Lágr mu podlomil zdraví. A taky perestrojka. Hodně se trápil. Nechápal, co se to děje. S naší zemí, se stranou. Náš tatínek… Během šesti let v lágru zapomněl, jak vypadá jablko a hlávka zelí… polštář a prostěradlo… Třikrát denně dostávali bryndu a bochník chleba, jeden pro pětadvacet lidí. Spali s polenem pod hlavou, místo matrace měli prkna na podlaze. Tatínek… Byl zvláštní, ne jako jiní otcové… Nedokázal uhodit koně nebo krávu, kopnout psa… Vždycky mi ho bylo líto. Ostatní chlapi se mu posmívali: „Jakej ty jsi chlap? Jsi baba!“ Maminka plakala… že není jako ostatní. Někdy třeba vzal do ruky hlávku zelí a díval se na ni… Nebo rajské jablíčko… Nejdřív skoro pořád mlčel, s ničím se nám nesvěřoval. Mluvit o tom začal až tak za deset let. Dřív vůbec… tak to prostě bylo… V lágru jednu dobu vozil mrtvé. Během dne posbírali deset patnáct těl. Živí se vraceli do baráků pěšky a mrtví na saních. Přikázali jim, aby mrtvé svlékli, a ti pak leželi na saních nazí, jako holátka. Tak to otec líčil… Je mi z toho nanic… z té představy… úplně mě to rozhodilo… První dva roky v lágru nikdo z nich nevěřil, že to přežije; na domov vzpomínali jen ti, kteří byli odsouzeni na pět šest let, ale ti, kteří dostali deset či patnáct let, o domově mlčeli. Nevzpomínali vůbec na nikoho: ani na ženy, ani na děti. Ani na rodiče. „Když člověk začne vzpomínat, tak nepřežije,“ říkal tatínek. A my jsme na něj zatím čekali… „Taťka se vrátí… a vůbec mě nepozná…“ – „Náš tatínek…“ Kolikrát se mi marně chtělo vyslovit slovo „táta“. A on se vrátil. Babička jednou zahlédla u vrátek člověka ve vojenském plášti: „Vojáčku, koho hledáte?“ – „Mami, copak mě nepoznáváš?“ Babička se na místě zhroutila. Tak takhle se náš tatínek vrátil domů… Byl celý promrzlý, nohy a ruce si už pak nikdy nedokázal zahřát. A maminka? Ta říkala, že tatínek se po tom všem vrátil a zůstal dobrý člověk, kdežto ona se předtím bála… strašili ji, že odtamtud se vracejí lidé už jen zlí… Náš tatínek se však chtěl radovat ze života. V každé situaci měl úsloví: „Hlavu vzhůru, to horší tě teprve čeká.“

Už jsem zapomněla… vypadlo mi z hlavy, kde to tenkrát bylo… na jakém místě… Že by někde v přestupním táboře? Lidé se tam po čtyřech plazili po obrovském dvoře a jedli trávu. Byli tam umírající hladem, malomocní. Před tatínkem jsme si nesměli nikdy postěžovat, on věděl, že „aby člověk přežil, potřebuje celkem tři věci: chleba, cibuli a mýdlo.“ Jenom ty tři věci… Jenom tři… Takové lidi, jako byli naši rodiče, už dnes nepotkáte… Pokud někdo zbyl, měli by ho dát do muzea, za sklo, aby se ho nikdo ani nedotkl. Co všechno tihle lidé museli vytrpět! Když tatínka rehabilitovali, dali mu za všechna ta muka dva vojenské platy. Stejně ale u nás doma dál visel Stalinův velký portrét. Hodně dlouho… dobře se na to pamatuju… Otec žil bez jakéhokoliv pocitu křivdy, byl přesvědčený, že taková byla doba. Krutá. Budovali velkou a mocnou zemi. A vybudovali ji a porazili Hitlera! Tak to říkával tatínek…

Ze mě vyrůstala zodpovědná dívka, budoucí pionýrka. Teď si všichni myslí, že nás tehdy do pionýra naháněli. Nikam nás nenaháněli. Všechny děti snily o tom, že se stanou pionýry. Že budou chodit pěkně všichni spolu. S bubnem a s fanfárami. A že budou zpívat pionýrské písně: „To je ten kraj milovaný, / co se jinde nenajde…“, „Sověty mají orlů miliony, / na děti své hrdá je vlast…“

Kvůli tomu, že tatínek seděl, měla naše rodina vždycky škraloup. Maminka se bála, že mě nevezmou do pionýra, nebo aspoň ne hned. A já jsem tak chtěla být tam, kde všichni ostatní! Opravdu to tak bylo… Kluci ze třídy mě vyslýchali: „Na čí jsi straně? Jsi pro slunce, nebo pro měsíc?“ Musela jsem být pohotová! „Pro měsíc.“ – „Správně! Pro sovětskou zem.“ Když bych ale řekla „Pro slunce“, hned by se ozvalo „Pro zatracenýho Japonce“. Hned by se mi začali smát a pošklebovat. Jeden druhému jsme přísahali „čestný pionýrský“ nebo „čestný leninský“. Největší přísaha byla „čestný stalinský slovo“. Rodiče věděli, že když jim dám „čestný stalinský“, tak že doopravdy nelžu. Panebože! Když si vzpomenu na Stalina a na náš tehdejší život… Přihlásila jsem se do zájmového kroužku a učila se hrát na akordeon. Maminka dostala vyznamenání za údernickou práci. Tehdy lidé zažívali nejenom hrůzy… a kasárenský život… V lágru otec často potkával opravdové vzdělance. Nikde jinde tak zajímavé lidi nepotkal. Někteří z nich psali básně, a ti také častěji přežili. Stejně tak duchovní, kteří se modlili. Proto si tatínek přál, aby všechny jeho děti měly vysokoškolské vzdělání. Byl to jeho sen. Všichni čtyři jsme vystudovali vysokou školu. Naučil nás ale i chodit za pluhem a sekat trávu. Umím naložit seno na vůz i vyrovnat stoh. „Všechno se může hodit,“ říkával. A měl pravdu.

Ještě bych chtěla promluvit o… Chci pochopit, co jsme to prožili. Porozumět nejen svému životu, ale i tomu našemu sovětskému… Z lidí kolem sebe nejsem nijak nadšená. A z komunistů taky ne, to samé platí o našich komunistických lídrech. Obzvlášť dneska. Všichni změšťáčtěli a zpanštěli, všichni si jen chtějí dobře, pohádkově žít. Konzumovat a konzumovat. Něco si urvat! Komunisti dnes už taky nejsou, co bývali. Nynější komunisti berou roční důchod ve statisících dolarů. Jsou to milionáři! Mají byt v Londýně… Palác na Kypru… Jací jsou tohle komunisti? V čem tkví jejich přesvědčení? Když se jich na to zeptáte, dívají se na vás jako na husičku. „Ty sovětský pohádky si nechte. Ty tak zrovna potřebujem.“ Takovou skvělou zemi zmařili! Rozprodali ji za pakatel. Naši vlast… Aby kdokoli mohl nadávat na Marxe a vyhodit si z kopýtka, jezdit si po Evropě. Doba je teď opravdu hrozná, je to jak za Stalina… Za tím, co jsem řekla, si stojím! Otisknete to? Tomu nevěřím… (A já vidím, že tomu nevěří.) Dneska už neexistují ani okresní, ani krajské výbory. Zmizely se sovětským zřízením. A co jsme získali? Boj, džungli… Vládu zlodějů… Všichni pospíchali honem si něco urvat, kdo dřív přijde, ten dřív mele, koláč byl velký. Panebože! Ten Čubajs… „otec perestrojky“… teď se vytahuje, přednáší po celém světě. Prý jinde se kapitalismus formuje celá staletí, ale u nás byl hotový za tři roky. Provedli rychlý, ostrý řez… A jestli si někdo nakradl, nobóže, tak ať, jejich vnuci už budou spořádaní lidé. Brrr! A to si říkají demokrati… (Mlčí.) Zkoušeli jsme si americký obleček, poslouchali strýčka Sama. Ale americký obleček nepasoval. Seděl nakřivo. Tak je to! Nerozběhli jsme se za svobodou, ale za džínami… za supermarkety… Nechali jsme se nalákat jásavými obaly… I my teď máme narvané obchody vším možným. Praskají ve švech. Ale hromady salámu nám žádné štěstí nepřinesou. Ani slávu. Byli jsme veliký národ. A stali se z nás kšeftaři a šmelináři… kramáři a manažeři…

Nastoupil Gorbačov… Tehdy se začalo mluvit o návratu leninských principů. Nastalo všeobecné nadšení. Probuzení. Lidi už dlouho toužili po změně. Svého času uvěřili Andropovovi… ano, kágébákovi… Jak bych vám to… Tehdy už se lidé KSSS nebáli. Chlapi u stánku s pivem si klidně troufli utrousit drsnější slovo na adresu strany, ale nadávat na KGB, to nikdy… To nepřicházelo v úvahu! Měli jsme to celé ještě v živé paměti… Všem nám bylo jasné, že svou železnou rukou, rozžhaveným železem, ostnatou rukavicí… zjednají tihle chlapci pořádek. Nechce se mi opakovat pořád dokola banální věci, ale geny nám prostě zmršil Čingischán… a taky nevolnictví… Zvykli jsme si, že je potřeba všechny mlátit, že bez bití se ničeho nedosáhne. A Andropov z toho taky vyšel a začal s utahováním šroubů. Všichni si tehdy zvykli lajdačit: v pracovní době chodili do kina, do lázní, běhali po obchodech. Popíjeli čaj. Milice začala lidi nahánět a dělat razie. Kontrolovali dokumenty a chytali ulejváky rovnou na ulicích, v kavárnách i v obchodech a hlásili je zaměstnavatelům. Pokutovalo se a propouštělo. Jenže Andropov byl už tehdy těžce nemocný. Umřel brzy. Pohřbívali jsme a pohřbívali. Brežněva, Andropova, Černěnka… Nejoblíbenější vtip před Gorbačovem byl: „Hovoří agentura TASS. Budete se hrozně smát, ale umřel další generální tajemník ÚV KSSS…“ Cha cha cha… A lidi se doma v kuchyních smáli, vždyť byli mezi svými. To byl počátek svobody. Kuchyňské tlachání… (Směje se.) Dobře si pamatuju, jak jsme při našich debatách pouštěli televizi nebo rádio hodně nahlas. Byla to hotová věda. Učili jsme se navzájem, jak to zaonačit, aby kágebáci, kteří odposlouchávali telefonní hovory, nezaslechli ani slovo: otáčeli jsme číselníkem, staré telefony přece měly otočný číselník s otvory pro čísla, do jednoho z otvorů se vsunula tužka a číselník se tak zafixoval v určité pozici… také ho bylo možné přidržet prstem, ale prst za chvíli umdlel… Vás to taky museli učit, ne? Vzpomínáte si? Když bylo třeba říct něco „důvěrného“, odstoupilo se dva tři metry od telefonu, tedy od sluchátka. Udavačství, odposlechy. Bylo to všude, celá společnost tím byla prolezlá odshora dolů a my jsme si na okresním výboru tipovali: kdo z nás je ten práskač? Jak se potom ukázalo, podezřívala jsem nevinného člověka, a donašeč nebyl jeden, ale hned několik. O těch bych si to však nikdy nepomyslela… Jedna z nich byla naše uklízečka. Přívětivá, hodná žena. Nešťastná. Její muž byl opilec. Panebože! Dokonce i sám Gorbačov… generální tajemník ÚV KSSS… Četla jsem v jednom jeho interview, jak při důvěrných rozhovorech dělal ve své pracovně to samé: pouštěl televizi nebo rádio co nejhlasitěji. Naprosto jasná věc. Pokud jde o důležité rozhovory, zval jejich účastníky na svou chatu za městem. A tam… si vyšli do lesa, procházeli se a rozmlouvali. Ptáčci přece nic nepoví… Všichni se něčeho báli, a báli se i ti, kterých se báli ostatní. Já jsem se taky bála.

Poslední sovětská léta… Co si z té doby pamatuju? Pocit hanby mě neopouštěl. Z Brežněva ověšeného metály a hvězdami, z toho, že mezi lidmi se Kremlu říkalo domov důchodců I. kategorie. Z prázdných pultů. Plány jsme plnili a překračovali, ale v obchodech nebylo vůbec nic. Kam se podělo naše mléko? A maso? Doteď mi není jasné, kam to všechno přišlo. Mléko došlo za hodinu po tom, co se otevřely obchody. Prodavačky stály od oběda u čistě umytých pultů. V regálech byly třílitrové láhve březové šťávy a balíčky soli, neznámo proč neustále vlhké. Šproty v plechovkách. To bylo všechno! Když na pult hodili salám, byl vmžiku pryč. Klobásky a pelmeně, to byla delikatesa. Na okresním výboru neustále cosi rozdělovali: tomuhle závodu deset ledniček a pět kožichů a tamtomu zemědělskému družstvu dvě jugoslávské soupravy nábytku a deset polských dámských kabelek. Rozdělovaly se hrnce a dámské prádlo… punčocháče… Takovou společnost udržíte pohromadě jedině strachem. V podmínkách stanného práva, hlavně střílet a zavírat. Socialismus se Solovkami a Bělomorkanálem však skončil. Potřebovali jsme nějaký jiný socialismus.

Perestrojka… To bylo období, kdy se k nám lidi zase přidávali. Vstupovali do strany. Všichni s velkými očekáváními. Tehdy jsme byli všichni naivní, ti leví i ti praví, komunisti i lidé antisovětsky naladění. Všichni jsme byli romantici. Dnes se za tuhle svoji naivitu stydíme. Zbožňujeme Solženicyna. Moudrého starce z Vermontu! Nejen Solženicyn, ale i mnozí další už pochopili, že tak, jak žijeme, žít nelze. Zapletli jsme se do lží. A komunisti, věřte nebo ne, už to taky pochopili. Bylo mezi nimi hodně chytrých a čestných lidí. Upřímných. Osobně jsem takové lidi znala, zvlášť často to byli lidi z venkova. Jako můj otec… Do strany ho nevzali; díky straně sice trpěl, ale věřil jí. Věřil straně i státu. Každé ráno začínal tím, že otevřel Pravdu a od začátku do konce ji přečetl. Komunistů bez stranických průkazů bylo víc než těch s průkazy a byli to komunisti celou svou duší. (Mlčí.) Na všech demonstracích se vznášelo heslo „Ať žije jednota strany a lidu!“ Nebyl to výmysl, ta slova byla pravdivá. Nikoho nepřesvědčuju, říkám jen, jak to bylo. Na to všechno jsme už zapomněli… Mnozí vstupovali do strany z vnitřního přesvědčení, nejen kvůli kariéře nebo z pragmatických důvodů: když nejsem ve straně a něco ukradnu, tak mě zavřou, ale když vstoupím do strany a něco ukradnu, ze strany mě sice vyhodí, ale nezavřou. Rozčiluje mě, když se mluví o marxismu přezíravě, s posměchem. Šup s tím do popelnice! Na smetiště! Je to vynikající učení, které přežije všechny perzekuce. A náš sovětský neúspěch taky. A to z mnoha důvodů… Socialismus nejsou jenom lágry, udavačství a železná opona, to je také spravedlivý, světlý svět, kde se všichni rozdělí s ostatními, mají slitování se slabými, soucítí, a nehrabou jenom do vlastní kapsy. Lidé říkají: nebylo možné koupit si auto, jenže tehdy neměl auto skoro nikdo. Nikdo nenosil obleky od Versaceho a nekupoval domy v Miami. Panebože! Životní úroveň vedení SSSR odpovídala úrovni dnešních podnikatelů střední třídy, k oligarchům měli opravdu daleko. To je nesrovnatelné! Nestavěli si jachty se sprchou, z níž prýští šampaňské. Jen si to představte! V televizi teď běží reklama: kupujte měděné vany, jenže stojí tolik, co dvoupokojový byt. To mi řekněte, kdo si to kupuje? Pozlacené kliky… Tohle je ta svoboda? Malý, obyčejný člověk je nic, úplná nula. Na samém dně života.

Tehdy se dalo napsat do novin, podat stížnost na okresní výbor: například na vedoucího nebo na špatnou obsluhu… na nevěrného muže… Existovala spousta nesmyslů, to nepopírám, ale vyslechne dnes vůbec někdo obyčejného člověka? K čemu je dobrý? Vzpomínáte si na názvy sovětských ulic: Hutnická, Entuziastů… Závodní, Proletářská… Obyčejný člověk byl tehdy důležitý… Deklarace, zástěrky, jak říkáte, jenže dnes se nemusí nikdo ani skrývat. Když nemáte peníze, vypadněte! Rovnou pod most! Ulice mají teď nová jména: Měšťanská, Kupecká, Panská… Také jsem viděla knížecí salám a generálské víno. Kult peněz a úspěchu. Přežívá ten silnější, se železnými svaly. Jenže ne všichni jsou schopni jít přes mrtvoly, urvat sousto druhému. Někteří mají takovou povahu, že toho nejsou schopni, a jiným to prostě vadí.

Tady s ní… (Kývne hlavou směrem k přítelkyni.) Jasně, že se přeme… Pořád mě přesvědčuje, že pro skutečný socialismus jsou zapotřebí ideální lidé, ale ti neexistují. Že ta idea je fantazie… pohádka… Rusové by už jen tak nevyměnili svoje obstarožní auto zahraniční výroby nebo pas s schengenským vízem za sovětský socialismus. Já však věřím v něco jiného: v to, že lidstvo směřuje k socialismu. Ke spravedlnosti. Jiné cesty není. Podívejte se na Německo… Francii… Existuje taky švédská varianta. Jaké hodnoty však uznává ruský kapitalismus? Pohrdání obyčejnými lidmi. Těmi, kteří nemají ani miliony, ani mercedes. Místo rudého praporu tu máme: „Kristus vstal z mrtvých!“ A kult konzumu… Člověk neusíná s představou čehosi vznešeného, ale přemýšlí o tom, co si dnes zase nestihl koupit. Myslíte si, že se stát rozpadl, protože jsme se dozvěděli pravdu o gulagu? To si myslí ti, kdo píšou knihy. Ale lidé… normální lidé nežijí dějinami, jejich život je mnohem prostší: zamilují se, ožení se a mají děti. Postaví dům. Stát se zhroutil, protože nebyl dostatek dámských bot a toaletního papíru, proto, že nebyly pomeranče. A ty zatracené džíny! Teď naše obchody vypadají jako výstavní sály. Jako divadla. A chtějí mě přesvědčit, že hadříky od Versaceho a Armaniho jsou všechno, co člověk nutně potřebuje k životu, že tohle mu stačí. Život jsou jen finanční pyramidy a směnky. Svoboda znamená peníze a peníze znamenají svobodu. Přitom náš život nestojí za zlámanou grešli. No, je to… je to… rozumíte… Ani nenacházím slov, jak to pojmenovat… Je mi líto mých malých vnuček. Opravdu líto. Každý den jim tohle televize buší do hlavy. Jsem proti tomu. Byla jsem a zůstanu komunistkou.

Vyprávění jsme na delší dobu opustily. A zase ten věčný čaj, tentokrát s višňovou zavařeninou, kterou podle vlastního receptu vyrobila sama paní domu.

V devětaosmdesátém… V té době už jsem byla třetím tajemníkem okresního výboru strany. Pro stranickou práci mě vybrali ve škole, učila jsem ruský jazyk a literaturu. Své milované autory Tolstého, Čechova… Když mi to navrhli, vyděsila jsem se. Taková odpovědnost… ! Ale neváhala jsem ani minutu, chtěla jsem s upřímným nadšením sloužit straně. Bylo léto a já jsem přijela na prázdniny domů. Obvykle šperky nenosím, ale najednou jsem si koupila hodně laciné korále; když mě maminka uviděla, řekla: „Hotová carevna.“ Byla na mě hrdá… ale těmi korálemi to nebylo! Tatínek prohlásil: „Nikdo z nás po tobě nebude nic chtít. Před lidmi musíš být čistá.“ Rodiče byli hrdí! Byli šťastní! A já… co jsem prožívala já? Jestli jsem věřila straně? Odpovím po pravdě: věřila. I teď věřím. Se stranickým průkazem se nerozloučím, ať se děje, co se děje. A jestli jsem věřila v komunismus? Říkám upřímně a nebudu lhát: věřila jsem v možnost spravedlivého uspořádání života. I teď… jak už jsem se zmínila… v to věřím. Řeči o tom, jak jsme se za socialismu měli špatně, mi lezou na nervy. Jsem hrdá na sovětské časy! Nebyl to skvělý život, ale byl normální. Existovala láska a přátelství… šaty a botky… Se zaujetím jsme poslouchali spisovatele a umělce, ale teď jsme najednou přestali. Místa básníků na stadionech zabrali kouzelníci a šarlatáni. Šamanům se tu věří jako v Africe. Náš někdejší sovětský život… dá se říct, že to byla snaha o alternativní civilizaci. Mám-li to vyjádřit pateticky… Byla to vláda lidu! Nedokážu o tom mlčet! Kde je dnes možné vidět dojičky, soustružníky nebo řidiče metra? Nikde nejsou, ani na stránkách novin, ani na televizních obrazovkách, ani v Kremlu, když se udělují řády a metály. Nejsou vůbec nikde. Všude jen noví hrdinové: bankéři a byznysmeni, modelky a holky, co se prodávají cizincům… manažeři… Ještě snad mladí jsou schopni se přizpůsobit, ale staří umírají mlčky, za zavřenými dveřmi. Umírají v bídě a v zapomenutí. Dostávám důchod padesát dolarů… (Směje se.) Četla jsem, že i Gorbačov má padesát dolarů… O nás se říká: „Komunisté žili v prostorných bytech, jedli černý kaviár po lžičkách. Komunismus vybudovali sami pro sebe.“ Panebože! Vždyť jsem vás po těch svých „prostorách“ provedla: běžný dvoupokojový byt, celkem padesát sedm metrů. Nic neskrývám: ani sovětský křišťál, ani sovětské zlato…

A co speciální polikliniky a speciální příděly, „vlastní“ pořadník na získání bytu a erární chaty… stranická sanatoria?

Popravdě řečeno… to existovalo… něco takového tehdy bylo… ale většinou šlo jen o tamty… (Zvedá ruku směrem vzhůru.) Já ale byla vždycky dole, ten nejspodnější článek státní moci. Dole, mezi lidmi. Všem na očích. Jestli tohle někde existovalo… o tom se nedohaduju… Nepopírám to! Stejně jako vy jsem se za perestrojky dočetla v novinách… že děti tajemníků Ústředního výboru létaly na lov do Afriky. Skupovaly brilianty… tak jako tak je to nesrovnatelné s tím, jak žijí dnešní noví Rusové. S těmi jejich zámky a jachtami. Podívejte se, co vystavěli kolem Moskvy. Hotové paláce! Dvoumetrové zdi, dráty s elektrickým proudem, všude hlídací kamery. K tomu ozbrojená ochranka. Jako v lágru nebo tajném vojenském objektu. To tam snad bydlí počítačový génius Bill Gates? Nebo mistr světa v šachu Garri Kasparov? Ne, bydlí tam vítězové. Občanská válka sice nebyla, ale vítěze má. Za těmi zdmi. Před kým se schovávají? Že by před lidmi? Lidé si mysleli, že vyženou komunisty a nastanou nádherné časy. Rajský život. Místo svobodných lidí se však objevili tihle… s miliony a miliardami… Gangsteři! Střílejí se za bílého dne… Jednomu byznysmenovi u nás dokonce roztřískali balkon. Ti se nebojí nikoho. Létají ve vlastních letadlech s pozlacenými záchodovými mísami a ještě se holedbají. Sama jsem to viděla v televizi… Jeden takový tam ukazoval hodinky, které stojí tolik, co bombardér. A jiný měl mobil s brilianty. A nikdo neřekne ani ň! Nikdo nevykřikne na celé Rusko, že je to hanba. Hnus. Kdysi jsme měli Uspenského a Korolenka. Šolochov napsal na obranu rolníků dopis Stalinovi. Jenže teď… Vy jste se ptala mě, tak teď se zeptám já vás: kam se poděla naše elita? Proč dennodenně čtu v novinách všemožné názory Berezovského a Potanina, ale ne už Okudžavy… nebo Iskandera… Jak se to stalo, že jsme jim přenechali své místo? Svůj řečnický pult… A jako první jsme se hnali za zbytky ze stolu oligarchů. Dělali jsme poskoky. Ruská inteligence dřív nikam neběhala a nikomu neposluhovala. Ale z těch už teď nikdo nezbyl, není, kdo by promluvil o duši, kromě popa. A kde jsou ti, co dělali perestrojku?

Komunisté mé generace neměli mnoho společného s Pavkou Korčaginem. Nebo s prvními bolševiky a s jejich ministerskými křesly a revolvery. Po nich nám zůstala jen vojácká slovní zásoba: vojáci strany, pracovní fronta, boj o úrodu. My už jsme neměli pocit, že jsme vojáci strany, byli jsme zaměstnanci strany. Úředníci. Existoval takový obřad, světlá budoucnost: v aule visel portrét Lenina, v rohu stál rudý prapor. Obřad… rituál… Vojáci už byli tehdy zbyteční, byli potřeba vykonavatelé: „dělej, dělej“; už nestačilo jen „praštit stranickým průkazem o stůl“. Něco se nařídilo a to se taky udělalo. A nahlásilo. Strana není vojenský štáb, ale stroj. Mašina. Byrokratická mašinérie. Humanitně vzdělané brali do služby jen zřídka, strana jim nevěřila už od dob Lenina, který o nich psal, že „nejsou mozek, ale sračky národa“. Takových jako já bylo málo. Filologů. Kádry kovali z inženýrů, zootechniků, a z různých specialistů na stroje, na maso, na zrno, z lidí nikoli humanitně vzdělaných. Kovárnami partajních kádrů byly vysoké školy zemědělské. Byly potřeba děti dělníků a rolníků. Těch, kteří pocházeli z lidu. Vznikaly směšné situace: na stranickou práci mohl být přijat kupříkladu veterinář, nikoli však lékař. Nepotkala jsem tam jediného spisovatele ani fyzika. Co k tomu dodat? Existovala služební podřízenost jako v armádě… Postup nahoru byl pozvolný, krůček po krůčku: lektor okresního výboru strany, potom vedoucí stranického kabinetu… instruktor… třetí tajemník… druhý tajemník… Všemi stupni jsem během těch deseti let prošla. Dnes však zemi řídí nižší vědečtí pracovníci a vedoucí úředníci, každý předseda družstva nebo elektrotechnik je hned prezidentem. Místo družstva řídí zemi! To se děje jen v době revoluce… (Ptá se jak mě, tak sama sebe.) Ačkoli nevím, jak nazvat to, k čemu došlo v devadesátém prvním…

Byla to revoluce nebo kontrarevoluce? Nikdo se ani nepokouší zjistit, v jaké zemi žijeme. Jakou máme ideu, kromě salámu. Co budujeme… Kráčíme kupředu k vítězství kapitalismu. Ale tímhle způsobem? Sto let jsme nadávali na kapitalismus: že je to monstrum… nestvůra… A teď se chlubíme, že to u nás bude jako všude jinde. Jestli budeme jako všichni ostatní, koho budeme zajímat? Bohem vyvolený národ… naděje veškerého pokrokového lidstva… (Ironicky.) Všichni mají teď takové představy o kapitalismu, jako měli předtím o komunismu. Sny! Odsuzují Marxe… viní ideu… Idea je zabiják! Ale já viním strůjce. Měli jsme stalinismus, nikoli komunismus. A teď nemáme ani socialismus, ani kapitalismus. Ani východní model, ani západní. Ani impérium, ani republiku. Pouštíme si pusu na špacír jak… Radši pomlčím… Stalin! Stalin! Pohřbívají ho a pohřbívají… Ale zakopat ho se prostě nedaří. Nevím jak v Moskvě, ale u nás si jeho portréty dávají za čelní skla automobilů. A autobusů. Hlavně řidiči kamionů ho milují. V uniformě generalissima… Náš lid! Lid! A co lid? Lidi sami o sobě říkají: buď je z nás sukovice, nebo svatý obrázek… Jako ze dřeva… Jak si to zařídíte, tak to máte… Náš život je jako houpačka mezi lágrem a bordelem. Teď je to kyvadlo uprostřed… Polovina země čeká na nového Stalina. Že přijde a udělá pořádek… (Opět mlčí.) U nás na okresním výboru jsme… to je jasné… hodně debatovali o Stalinovi. Taková ta stranická mytologie to byla. Předávala se z generace na generaci. Všichni milovali hovory o tom, jak se žilo za Hospodáře… Fungovaly takové stalinské pořádky: kupříkladu vedoucím odboru ÚV rozdávali čaj s obloženými chlebíčky, a školitelům jenom čaj. Pak vytvořili funkci zástupce vedoucího odboru. Co s tím? Rozhodli se, že jim budou podávat čaj bez chlebíčků, ale na bílém ubrousku. Už se ví, kam patří… vyšplhali na Olymp mezi bohy a hrdiny. Teď se musí prodrat ke korytu… Bylo to tak za Caesara i za Petra Prvního. A bude to tak vždycky. Jen se podívejte na naše demokraty… Získali moc – a honem! Kampak? No přece ke korytu. K rohu hojnosti. Koryta zničila nejednu revoluci. Přímo před našima očima… Jelcin bojoval proti výsadám a říkal si demokrat, ale teď mu dělá dobře, když ho velebí jako cara Borise. Stal se mafiánským kmotrem…

Přečetla jsem si Proklaté dny Ivana Bunina. (Vytáhne knihu z poličky. Najde záložku a čte.) „Vzpomínám na starého dělníka u vrat domu, kde dřív sídlily Oděsskije novosti, hned první den příchodu bolševiků k moci. Najednou z těch vrat vyběhla horda kluků s balíky čerstvě vytištěných Izvestijí a vykřikovala: ‚Na oděské buržousty je uvalena kontribuce ve výši 500 milionů!‘ Ten dělnický dědek zachroptěl a zalykal se přitom zlomyslným vztekem: ‚To je málo! Málo!‘“ Nic vám to nepřipomíná? Mně ano… Gorbačovská léta… první povstání… Když se lidi začali hrnout na náměstí a požadovali tu chleba, tu svobodu… tu vodku a cigarety… Najednou jsme měli strach! Mnoho stranických pracovníků postihla mrtvice nebo infarkt. Žili jsme, jak dřív strana učila, „v obležení nepřátel“, v „obklíčené pevnosti“. Připravovali jsme se na světovou válku… Nejvíc ze všeho jsme se báli války jaderné, chaos a rozklad jsme však nečekali. V žádném případě… Zvykli jsme si na májové a říjnové průvody, na plakáty: „Leninův odkaz přežije staletí“, „Strana je náš kormidelník“. A najednou nebyly žádné průvody, všude jen naprostá živelnost. To už nebyl sovětský národ, ale nějaký jiný, který jsme neznali. I plakáty byly jiné: „Komunisti před soud!“, „Rozmáčkneme ty komunistický svině!“ Hned se mi vybavil Novočerkassk… Oficiálně se o tom mlčelo, ale my jsme věděli, že za Chruščova vyšli hladoví dělníci do ulic… a tam je postříleli… a ty, kdo přežili, rozstrkali do lágrů; jejich příbuzní dodnes nevědí, kde je jim konec… Ale tady… tady přece už probíhala perestrojka… Střílet se nedalo, zatýkat taky ne. Bylo potřeba promluvit k lidu. Ale kdo z nás byl schopen stoupnout si před dav a mít proslov? Začít dialog, přesvědčovat… Byli jsme straničtí pracovníci, nikoli řečníci. Například já jsem vedla přednášky, kde jsem tepala kapitalisty a bránila černochy v Americe. V mé pracovně stály Sebrané Leninovy spisy… padesát pět dílů… Ale kdo ho doopravdy četl? Všichni ho akorát tak prolistovali před zkouškami: „Náboženství je opium lidu“ a „jakékoliv pánbíčkaření je obcování s mrtvolou“.

Měli jsme tehdy panický strach… Lektoři, instruktoři, tajemníci okresních a oblastních výborů, všichni jsme se báli vyrazit do závodu za dělníky nebo na kolej za studenty. Děsili jsme se každého cinknutí telefonu. Co když se nás zeptají na Sacharova nebo na Bukovského… Co odpovíme? Jsou to stále nepřátelé sovětské moci, nebo už ne? Jak hodnotit Rybakovovy Děti Arbatu a Šatrovovy hry? Žádný pokyn shora nepřicházel… Dřív se nám řeklo a my jsme splnili úkol, uvedli záměr strany do života. A teď tu najednou stávkují učitelé, kteří požadují zvýšení platu, mladý režisér nacvičuje v jakémsi závodním klubu zakázané představení… Panebože… Dělníci v papírnách vyvezli na kolečku svého ředitele za vrata závodu. Hulákali. Rozbíjeli okna. V noci uvázali k Leninovu pomníku ocelové lano a strhli ho na zem. Dělali na něj dlouhý nos. Komunisté tehdy ztratili hlavu… Pamatuju si, jak byla strana bezradná… Seděli jsme ve svých pracovnách za staženými závěsy. U vchodu do budovy okresního výboru hlídaly ve dne v noci posílené hlídky milice. Báli jsme se lidí a lidé se ze setrvačnosti báli nás. Potom se však bát přestali… Na náměstí se shromáždily tisíce lidí… Pamatuju si plakát: „Chceme rok 1917! Revoluci!“ Byla jsem v šoku. Byli tam mezi nimi dokonce i nějací učňové… ještě děti… úplná mláďata! Jednou k nám na výbor přišli vyjednavači:

„Ukažte nám ten váš extra obchod! Máte tam všeho hory a naše děti ve škole omdlévají hlady.“ Je jasné, že v našem bufetu žádné norkové kožichy ani černý kaviár nenašli, ale stejně nám nevěřili:

„Okrádáte prosté lidi.“ Všechno se dalo do pohybu a začalo se kymácet. Gorbačov neměl dostatek sil. Kličkoval. Tvářil se, že je pro socialismus… a zatím se mu zachtělo kapitalismu. Myslel víc na to, jak se zalíbit v Evropě. A v Americe. Tam mu tleskali: „Gorby! Gorby! Ať žije Gorby!“ Perestrojku prožvanil… (Mlčí.)

Socialismus nám umíral před očima. Nastoupili tvrdí hoši.

Anna Iljinična

– Stalo se to nedávno, ale jakoby v jakési jiné době… V jiné zemi… Tam také zůstala naše naivita a náš romantismus. Naše důvěřivost. Někomu se na to nechce vzpomínat, protože je mu to protivné, prožili jsme totiž spoustu zklamání. Kdo však říká, že se nic nezměnilo? Vždyť se nedalo přes hranice ani převézt Bibli. Že bychom zapomněli? Vozila jsem příbuzným do Kalugy jako dárek z Moskvy mouku a makarony. A oni byli šťastní. To všechno jsme zapomněli? Teď nikdo nemusí stát frontu na cukr a mléko. Ani už nemáme poukázky na kabáty.

Gorbačov se mi líbil hned! Teď ho proklínají: „Je to zrádce SSSR!“, „Gorbačov vyměnil zemi za pizzu!“ Ale já pamatuju všechno to naše nadšení. Ohromení! Konečně máme normálního vůdce. Nemusíme se za něj stydět! Mezi sebou jsme si vykládali, jak v Leningradu zastavil průvod a šel mezi lidi, jak v jakési továrně odmítl drahý dárek. Jak během tradiční hostiny vypil jen sklenici čaje. Usmíval se. Projevy pronášel bez papíru. Byl mladý. Nikdo z nás nevěřil, že sovětská moc někdy padne a v obchodech se objeví salám a na dovezené podprsenky nebudeme stát kilometrové fronty. Byli jsme zvyklí na to, že dostáváme všechno jen ze známosti: předplatné na Světovku, čokoládové bonbony a enderácké teplákovky. Museli jsme mít známého řezníka, abychom sehnali kousek masa. Zdálo se, že sovětská moc je tu na věčné časy. Že zasáhne ještě naše děti a vnuky! Ale ona pro nás zcela nečekaně padla. Teď je jasné, že ani sám Gorbačov tohle netuše chtěl změnit jenom něco, ale nevěděl jak. Nikdo na to nebyl připravený. Vůbec nikdo! Dokonce ani ti, kteří se tu zeď snažili nahlodat. Jsem řadový technolog. Nejsem žádná hrdinka… ani komunistka. Díky svému muži, který je výtvarník, jsem se brzy dostala mezi bohému. Básníky a malíře… Mezi námi nebyli žádní hrdinové, nikdo neměl dostatek odvahy na to, aby se stal disidentem a nechal se za své názory zavřít do vězení nebo do psychiatrické léčebny. Jen jsme se režimu potají pošklebovali.

Vysedávali jsme po kuchyních, nadávali na sovětskou moc a vyprávěli si vtipy. Četli jsme samizdat. Když někdo získal novou knihu, mohl přijít na návštěvu ke kamarádům v kteroukoliv denní či noční dobu, klidně ve dvě ve tři v noci, vždycky byl vítaným hostem. Dobře si pamatuju ten moskevský noční život, jak byl zvláštní… Měl své hrdiny… zbabělce a zrádce. I své vzmachy. Tomu, kdo to nezažil, se to těžko vysvětluje. Hlavně nedokážu vylíčit naše nadšení. A ještě spoustu dalších věcí… Třeba náš noční život, který se v žádném případě nepodobal tomu dennímu. Ani co by se za nehet vešlo. Ráno jsme všichni šli do práce a stali se z nás obyčejní sovětští lidé. Byli jsme jako všichni ostatní. Makali jsme pro režim. Buď se mu člověk přizpůsobil, nebo musel jít dělat vrátného či domovníka, jiná cesta nebyla. Pak jsme se vraceli z práce domů… A znovu jsme popíjeli vodku v kuchyni, poslouchali zakázaného Vysockého. Přes praskot rušiček jsme chytali Hlas Ameriky. Dodnes si pamatuju to úžasné praskání. A ty věčné románky. Zamilovávali jsme se a zase se rozcházeli. A mnozí se při tom cítili být svědomím národa, měli pocit, že mají právo na to, aby ho poučovali. Jenže co jsme vlastně o něm věděli? To, co jsme přečetli v Turgeněvových Lovcových zápiscích a v díle našich „vesnických“ autorů. Třeba Rasputina nebo Bělova… Ani svému otci jsem nerozuměla. Křičela jsem na něj: „Tati, nebudu se s tebou bavit, jestli jim tu stranickou legitimaci nevrátíš.“ A tatínek plakal.

Gorbačov měl větší moc než car. Neomezenou. Ale on přišel a řekl: „Takhle se dál žít nedá.“ To byla jeho slavná věta. A země se změnila v diskusní fórum. Debatovali jsme doma, v práci i v městské dopravě. Kvůli rozdílným názorům se rozpadaly rodiny; děti se přely s rodiči. Jedna moje známá se tak rozhádala se svým synem a svou snachou kvůli Leninovi, že je oba vyhodila z domu a oni museli přes zimu bydlet za městem ve studené chatě. Divadla osiřela, všichni seděli doma u televize. Vysílal se přímý přenos z prvního Sjezdu lidových poslanců SSSR. Předcházela mu hotová anabáze, to když jsme do něj vybírali své poslance. Byly to naše první svobodné volby! Opravdové! V našem volebním obvodě se o mandát ucházeli dva kandidáti: byl tam nějaký stranický úředník a pak mladý demokrat, který přednášel na univerzitě. Už si vzpomínám, jmenoval se Malyšev… Jura Malyšev. Nedávno jsem se náhodou dozvěděla, že teď obchoduje se zemědělskými plodinami, prodává rajčata a okurky. Ale tehdy to byl revolucionář! Jeho projevy byly tak burcující. Bylo to neslýchané! Marxisticko-leninskou literaturu prohlašoval za hloupou… vyčpělou… Požadoval zrušení šestého článku Ústavy, to je článek o vedoucí úloze KSSS. Úhelný kámen marxismu-leninismu… Poslouchala jsem ho a nedokázala si to vůbec představit. Prostě šílenství! Kdo dopustí… aby se zrovna na tohle sáhlo? Všechno se zhroutí… Vždyť to je to jediné, co drží všechno pohromadě. Tak moc jsme byli všichni zblblí. Sovětského člověka v sobě jsem se zbavovala celá léta, vylévala jsem ho ze sebe po kbelíkách. (Mlčí.) V naší skupině se sešlo dvacet dobrovolníků; po práci jsme obcházeli byty v okrese a přesvědčovali lidi. Malovali jsme plakáty: „Hlasujte pro Malyševa!“ A představte si to, on vyhrál! S velkou převahou. Bylo to naše první vítězství! Všichni jsme pak během přímých přenosů sjezdu byli jak u vytržení, poslanci se vyjadřovali ještě otevřeněji než my dříve při našich debatách, které jsme vedli jen v kuchyni. Nebo alespoň ne dál než dva metry od kuchyně. Všichni trčeli u televize jak přibití. Nemohli jsme se od ní odtrhnout. Teď jim to ten Travkin natře. A natřel!!! A Boldyrev? Právě teď… To je borec!

S neuvěřitelným zápalem jsme četli noviny a časopisy, denní tisk nás zajímal víc než knihy. Náklady literárních časopisů se vyšplhaly na miliony výtisků. Dennodenně se po ránu v metru odehrávala jedna a tatáž scéna: celý vagon seděl a četl. Ti, kteří stáli, četli taky. Navzájem jsme si noviny vyměňovali. Úplně neznámí lidé. Odebírali jsme s manželem dvacet titulů, celou jednu výplatu jsme utratili za předplatné. Běžela jsem vždycky z práce domů, vklouzla jsem do županu a četla. Nedávno umřela moje maminka, a ta vždycky říkala: „Umírám jako krysa na skládce odpadků.“ Její jednopokojový byt připomínal čítárnu: na poličkách na knihy i ve skříni se vršily hromádky novin a časopisů. Taky na podlaze a v předsíni. Drahocenný Novyj Mir a Znamja… nebo Daugava… Všude se válely krabice s výstřižky. Byly to obrovské krabice. Odvezla jsem je všechny na chatu. Bylo mi líto vyhodit je, raději bych je někomu dala, ale komu? Teď už je to jen starý papír! A to všechno přečtené odpředu i odzadu. Je toho tam spousta podtrženo, červeně a taky žlutě. Červeně, to je to nejdůležitější. Myslím, že se toho tam válí tak půl tuny. Celá chata je tím nacpaná k prasknutí.

Naše víra byla upřímná… a naivní… Věřili jsme, že právě teď… už venku čekají autobusy, které nás dovezou k demokracii. Budeme žít v nádherných domech, a ne v těch fádních chruščovácích, postavíme dálnice místo silnic plných výmolů a stanou se z nás laskaví lidé. Racionální důvody pro to nikdo nehledal. Ani nebyly. Na co? Věřili jsme srdcem, nikoli rozumem. I u voleb jsme hlasovali srdcem. Nikdo nám konkrétně neřekl, co máme dělat: máme svobodu a hotovo. Když sedíte zavření ve výtahu, toužíte po jediném, aby se výtah rozjel a vy jste mohli ven. A jste šťastní, když jste venku! Dostaví se nával euforie! Nepřemýšlíte o tom, že teď je třeba něco udělat… konečně dýcháte z plných plic… A jste už konečně šťastní! Moje kamarádka si vzala Francouze, který pracoval na moskevském velvyslanectví. Prý mu celou tu dobu říkala: Podívej, kolik my Rusové máme energie. A on se jí ptal:

„Prosím tě, ale to mi vysvětli, k čemu je to dobrý?“ Ani ona, ani já jsme mu to nedovedly vyložit. I já jsem mu říkala: Kypí tu energie a hotovo. Všude kolem jsem viděla živé lidi, živé tváře. Jak byli všichni tehdy krásní! Kde se tu ti lidé vzali? Ještě včera po nich nebylo ani vidu ani slechu!

Televize jsme vůbec nevypínali… Zprávy jsme sledovali každou hodinu. Právě se mi narodil syn, chodila jsem s ním ven a s sebou si samozřejmě brala rádio. Lidé chodili s rádiem i venčit psy. Teď se synovi smějeme, u nás jsi byl už od plenek namočenej do politiky, jenže jeho to nezajímá. Poslouchá hudbu a učí se jazyky. Chce se podívat do světa. Žije něčím jiným. Naše děti se nám moc nepodobají. A komu se tedy podobají? Jsou to děti své doby, jedno jak druhé. A my jsme tehdy… Co jsme mohli dělat! Vždyť když měl Sobčak projev na sjezdu, všichni všeho nechali a letěli k televizi. Moc se mi líbilo, že měl na sobě takové hezké, snad sametové sako a k němu kravatu uvázanou „na evropský způsob“. Nebo Sacharov na tribuně… Znamená to, že socialismus může mít lidskou tvář? Ano? Tak to je tahle… A pro mě to byla taky tvář akademika Lichačova, ne generála Jaruzelského. Když jsem tehdy řekla „Gorbačov“, můj muž dodal „Gorbačov… a Raisa Maximovna“. Poprvé jsme tu měli možnost vidět ženu generálního tajemníka, za kterou se nikdo nemusel stydět. Měla hezkou postavu a byla pěkně oblečená. Měli se rádi. Někdo nám přinesl polský časopis, kde psali, že Raisa je šik! Jak jsme byli hrdí! Probíhaly nekonečné mítinky… Ulice tonuly v letácích. Jen co skončil jeden mítink, začal hned druhý. Lidi chodili a chodili, každý si myslel, že tam přijde a získá nějaké řešení. Přece teď slušní lidé dostanou slušnou odpověď… Před námi se otevíral nový život a ten nás všechny tak lákal. Zdálo se, že říše svobody je už za dveřmi…

Ale život byl čím dál horší. Kromě knih už brzy nebylo možné koupit vůbec nic. Na pultech jen samé knihy.

Jelena Jurjevna

– Devatenáctého srpna devadesát jedna… Přijela jsem na okresní výbor. Jdu po chodbě a slyším, že všude v kancelářích, ve všech patrech mají zapnuté rádio. Sekretářka mi vyřídila prosbu prvního tajemníka, abych za ním přišla. Vešla jsem k němu. Televize u něj běžela na plné obrátky a on sám, zamračený, seděl u rádia a chytal jednou Svobodu, podruhé Deutsche Welle… BBC. Prostě co se dalo. Na stole měl seznam členů Státního výboru pro výjimečný stav… GKČP, jak se mu pak říkalo zkratkou. Povídá mi: „Jedině Varennikov vzbuzuje respekt. Je to holt válečný generál. Bojoval v Afghánistánu.“ Přišel druhý tajemník… pak vedoucí organizačního úseku… Začali jsme diskutovat: „Je to děs! Poteče krev. Budem se topit v krvi.“ – „Ne všichni, jenom ti, co si o to koledujou.“ – „Je nejvyšší čas zachránit Sovětský svaz.“ – „Budou padat hlavy.“ – „A je to, Gorbač už doskákal. Nakonec to přece jen vezmou do ruky normální lidi, generálové. A bude po bordelu…“ První tajemník oznámil, že se rozhodl zrušit ranní poradu. O čem bychom referovali? Žádné pokyny nedorazily. Dokonce v naší přítomnosti zavolal na milici: „Co je tam u vás nového?“ – „Nic.“ Pak ještě probrali Gorbačova, jestli je nemocný, nebo za mřížemi. Všichni jsem se přikláněli k další variantě, že frnknul s rodinou do Ameriky. A kam taky jinam?

Celý den jsme takhle proseděli u televize a u telefonů. Měli jsme obavy: kdo se teď asi dostane ke kormidlu? Vyčkávali jsme. Říkám vám upřímně, že jsme vyčkávali. Trochu to všechno vypadalo, jako když svrhli Chruščova. Jeho Paměti už jsme tehdy měli všichni načtené… Je jasné, že rozhovory se točily pořád kolem jednoho a toho samého. Jakápak svoboda? Ta je nám platná jak mrtvému zimník. Nikdo neví, co by si s ní počal. Všechny ty stánky a tržiště… jenže to srdce nepotěší. Vzpomněla jsem si, jak jsem před pár dny potkala svého bývalého řidiče. Je to taková historka… K nám na okresní výbor se dostal hned po vojně. Samozřejmě ze známosti. Byl úžasně spokojený. Jenže doba se změnila, povolili zakládat družstva a on od nás odešel. Začal podnikat. Stěží jsem ho pak poznala: ostříhaný dohola, kožená bunda, módní tepláková souprava. Jak jsem tak vyrozuměla, je to taková jejich uniforma. Holedbal se, že za den si vydělá víc než první tajemník okresního stranického výboru za měsíc. Má byznys bez rizika – džíny. Pronajali si s kamarádem prádelnu a dělají tam „plísňáky“. Používají jednoduchou technologii (nouze naučila Dalibora housti): obyčejné, normální džíny hodí do roztoku s odbarvovačem nebo chlorem, přidají cihlovou drť. Pár hodin to „povaří“ a na kalhotách tak vzniknou pruhy, skvrny, vzory… Prostě abstrakce! Usuší je a připnou visačku Montana. Najednou mi blesklo hlavou: jestliže se nic nezmění, tihle prodavači džínů nám budou brzy rozkazovat. Nepmani! Nakrmí a obléknou všechny tak, až nás z toho přejde smích. Vybudují fabriky v suterénech… Tak to taky dopadlo. A vidíte! Ten kluk je teď milionář nebo miliardář (pro mě je milion nebo miliarda suma stejně šílená) a poslanec Státní dumy. Jeden dům má na Kanárech… druhý v Londýně… Za cara žili v Londýně Gercen a Ogarev, teď jsou tam… naši noví Rusové… Králové džín, nábytku a čokolády. A ropy.

V devět večer si nás první tajemník ještě jednou pozval k sobě. Referoval mu náčelník okresního KGB. Mluvil o náladách mezi lidmi. Podle jeho slov lidé podporují GKČP. První tajemník se nerozčiloval. Gorbačova už měli všichni plné zuby… na všechno poukázky, kromě soli… a vodka nebyla… A hoši z KGB pobíhali po městě a zaznamenávali hovory. Ve frontách byly slyšet slovní potyčky: „Je převrat! Co bude se stranou?“ – „Jakejpak převrat? Postel máš snad na svým místě. A vodka je pořád stejná.“ – „Tak, a je konec svobody.“ – „To jo! Svobodnýho likvidování salámu.“ –

„Někomu se zachtělo žvejkaček. A kouřit marlbora.“ – „Nejvyšší čas! Země je na pokraji zhroucení!“ – „Ten Jidášek Gorbačov! Chtěl prodat vlast za dolary.“ – „Poteče krev!“ „Bez krve to u nás prostě nejde…“ – „Abychom zachránili zemi… a stranu… potřebujeme džíny. Pěkné dámské prádlo a salám, žádný tanky.“ Chtěli jste si dobře žít? Tůdle! To pusťte z hlavy! (Mlčí.)

Zkrátka, lidi vyčkávali… a my taky… V partajní knihovně už nebyla k večeru jediná detektivka, všechny byly rozebrané. (Směje se.) Měli jsme číst Lenina, a ne detektivky. Lenina a Marxe. Naše věrozvěsty.

Pamatuju si na tiskovou konfrenci GKČP… Janajevovi se třásly ruce. Stál a omlouval se: „Gorbačov si zaslouží veškerou úctu… je to můj přítel…“ Oči mu těkaly… byly to vyděšené oči… Sevřelo se mi srdce. Ne, to nejsou lidé, kteří by byli schopni… ti, na které jsme čekali… jsou to slouhové… obyčejní partajní aparátčíci… A ti že by zachránili zemi? A komunismus? Kdepak, není, kdo by zachraňoval… Na obrazovkách byly vidět moskevské ulice a spousta lidí. Davy! Vlakem a příměstskými linkami lidé vtrhli do Moskvy. Jelcin na tanku. Rozdával letáky… „Jelcin! Jelcin!“ skandoval dav lidí. Vítězství! (Nervózně žmoulá okraj ubrusu.) Ten ubrus tady je… čínský… Celý svět je zaplavený čínskými výrobky. Čína je země, kde GKČP zvítězil… Ale kde jsme my? Jsme země třetího světa. Kde jsou ti, kteří vykřikovali: „Jelcin! Jelcin!“? Mysleli si, že budou žít jako v Americe a v Německu, a přitom žijou jako v Kolumbii. Prohráli jsme… prohráli jsme naši zemi… A to nás, komunistů, bylo tehdy patnáct milionů! Strana by to dokázala… ale všichni ji zradili… Z patnácti milionů se nenašel jediný vůdce. Ani jeden jediný! Jenže na druhé straně se vůdce objevil. Byl to Jelcin! Zbytečně jsme všechno prohráli! Půl země čekalo, že vyhrajeme. Tehdy už neexistovala jedna země. Už byly dvě.

Všichni ti, kteří si říkali komunisti, se najednou začali přiznávat, že komunismus nenáviděli už od plenek. Zbavovali se svých stranických průkazů… Jedni je přinášeli a odevzdávali mlčky, druzí práskali dveřmi. Někteří je v noci vyhazovali u budovy výboru… Jako zloději. Měli se s komunismem rozloučit poctivě. A ne potají. Vrátný pak ráno chodil po dvoře, sbíral stranické legitimace a komsomolské průkazy a nosil je k nám. Přinášel je pohromadě, ve velkých igelitových pytlích… Co s tím? Kam to dáme? Žádné instrukce jsme neměli. Seshora nepřicházely vůbec žádné signály. Všude jen mrtvé ticho. (Zamyslí se.) Taková to byla doba… Lidi tehdy začali všechno měnit… Absolutně všechno. Naprosto. Jedni odjeli pryč a změnili bydliště. Druzí měnili přesvědčení a principy. Další vyměnili věci doma, to se dělo hromadně. Všechno staré sovětské se vyházelo a místo toho se nakoupilo všechno z dovozu… Pendleři toho sem navozili: čajové nádobí, telefony, nábytek… ledničky… Spousta se toho sem nahrnula.

„Mám novou pračku Bosch.“ – „A já si koupil televizi Siemens.“ Při každém rozhovoru zaznělo Panasonic, Sony, Phillips… Potkala jsem sousedku: „Stydím se, že mám radost z německého mlýnku na kávu… Ale jsem tak šťastná!“ Představte si to… představte si, že celou noc stála ve frontě na svazeček veršů Achmatovové, a teď je celá pryč z mlýnku na kávu. Z takové hlouposti… Se stranickým průkazem se lidi loučili jako s nepotřebnou věcí. Nemohla jsem tomu uvěřit… Během několika dnů se to však změnilo. Carské Rusko, jak se dočteme v pamětech, zmizelo za tři dny – a komunismus to samé. Stačilo pár dnů. Nešlo nám to na rozum. Pravda, našli se tací, kteří si pro všechny případy svoje červené knížečky schovali. V jedné rodině mi docela nedávno vytáhli z půdy Leninovu bystu. Schovali si ji… třeba se ještě bude hodit… Jestli se vrátí komunisté, tihle si jako první uvážou rudou mašli. (Dlouho mlčí.) Na mém stole ležely stovky oznámení o vystoupení ze strany… Zanedlouho všechno popadli a vyhodili to, jako smetí. Shnilo to na skládce. (Cosi hledá v deskách na stole.) Schovala jsem si pár stránek… Jednou mě o ně třeba požádají z muzea. Budou se jim hodit… (Pročítá je.)

– Byla jsem věrná komsomolka… do strany jsem vstupovala s upřímným srdcem. Teď chci jen říct, že strana už nade mnou nemá žádnou moc…

– Doba mě poblouznila… Věřila jsem ve Velkou říjnovou revoluci. Až když jsem si přečetla Solženicyna, pochopila jsem, že „skvělé ideály komunismu“ se topí v krvi. Že to byl podvod…

– Ke vstupu do strany mě donutil strach. Leninští bolševici zastřelili mého dědečka a stalinští komunisté zlikvidovali v mordovských lágrech moje rodiče…

– Jménem svým a jménem svého zesnulého muže oznamuji, že vystupuji ze strany…

– Museli jsme to přežít… a z té hrůzy nezešílet. Na výboru stály fronty, jako v obchodě. Fronty těch, kteří chtěli vrátit své legitimace. Prodrala se ke mně prostá žena. Dojička. Plakala: „Co mám dělat? Jak se mám zachovat? V novinách píšou, že průkazy se musí vyhodit.“ Hájila se tím, že má tři děti a že se o ně bojí. Objevily se fámy o tom, že komunisté budou souzeni. Že budou deportováni. Na Sibiři už prý renovují bývalé baráky… na milici už dorazila pouta… kdosi viděl, jak je vykládali z náklaďáků zakrytých plachtou. Byly to příšerné věci, opravdu! Vzpomínám si však i na opravdové komunisty. Oddané ideji. Třeba jeden mladý učitel… Těsně před pučem jsme ho přijali do strany, jenže jsme mu nestačili předat průkaz, on však prosil: „Brzy váš úřad zavřou. Vystavte mi ten průkaz hned, nebo se ho nikdy nedočkám.“ V té době se lidé chovali nesmírně upřímně. Přišel třeba frontový bojovník… Ověšený válečnými řády. Na prsou hotový oltář! Vrátil průkaz, který dostal na frontě se slovy: „Nechci být v jedné straně s tím zrádcem Gorbačovem!“ Lidi se tehdy ukazovali… v pravém světle. Jak cizí, tak známí. Dokonce i příbuzní. Dříve mě potkali a hned: „Jeleno Jurjevno!“, „Co zdravíčko, Jeleno Jurjevno?“ Ale pak, když mě zahlédli, přešli na druhou stranu ulice, jen abychom se nemuseli pozdravit. Třeba ředitel jedné z nejlepších škol v našem obvodu… Krátce před všemi těmi událostmi jsme u něj ve škole pořádali vzdělávací stranickou konferenci o Brežněvových knihách Malá země a Znovuzrození. Tehdy přednesl skvělý referát o vedoucí úloze komunistické strany v době Velké vlastenecké války a osobně soudruha Brežněva… Předala jsem mu čestné uznání okresního výboru strany. Pravověrný komunista! Leninovec! Panebože! A neuběhl ani měsíc… Potkal mě na ulici a začal mě ostouzet: „Už vám odzvonilo! Budete se ze všeho zodpovídat! V první řadě za Stalina!“ Ta křivda mi vyrazila dech… To říká mně! Mně! Jejíž otec byl vězněn v lágru… (Pár minut se zklidňuje.) Stalina jsem nikdy neměla ráda. Otec mu odpustil, ale já ne. Nikdy jsem mu neodpustila… (Mlčí.) Rehabilitovat politické začali po Dvacátém sjezdu KSSS. Po projevu Chruščova… Jenže tohle… Tohle už bylo za Gorbačova… Jmenovali mě předsedkyní okresní komise pro rehabilitaci obětí politických represí. Vím, že přede mnou to nabídli jiným: našemu prokurátorovi a druhému tajemníkovi okresního stranického výboru. Ale oni to odmítli. Proč? Možná, že se zalekli. Dodnes se u nás lidé bojí všeho, co má něco společného s KGB. Já neváhala ani minutu a vzala jsem to. Můj otec si vytrpěl svoje. Čeho bych se měla bát? Napoprvé mě zavedli někam do sklepa… Byly tam desetitisíce spisů… Jeden případ měl dvě stránky, jiný obsahoval celý svazek. Jako když ve třicátém sedmém existoval celý plán… rozpis… „odhalení a likvidace nepřátel lidu“, tak se v osmdesátých letech v okresech a krajích plnil plán rehabilitací. I ten bylo potřeba splnit a překročit. Probíhalo to stalinským stylem: schůze, vymývání mozků, napomenutí. Tak dělej… (Pokyvuje hlavou.) Po nocích jsem seděla a četla; probírala jsem se těmi spisy. Opravdu… řeknu vám upřímně… Vlasy mi hrůzou vstávaly na hlavě. Bratr udával bratra, soused souseda… Pohádali se kvůli plotu či kvůli místnosti ve společném komunálním bytě. Na svatbě se zpívala častuška: „Ty jsi nás, Staline, podělil / všem jsi nám gumáky přidělil…“ Měli jsme toho dost. Z jedné strany systém drtil lidi a z druhé zase lidi neměli s nikým slitování. Lidi byli schopní všeho…

Běžný komunální byt… Žilo tam společně pět rodin, celkem dvacet sedm nájemníků. A na to na všechno jedna kuchyň a jeden záchod. Dvě sousedky se spřátelily: jedna měla pětiletou dcerku a druhá byla sama. Obyvatelé komunálek většinou sledovali jeden druhého. Navzájem se odposlouchávali. Ti, kteří měli místnost deset metrů, záviděli těm, kteří měli pětadvacetimetrovou. Takový byl život… A jednou takhle v noci přijel anton… Ženu, která měla malou holčičku, zatkli. Ještě než ji odvezli, stačila vykřiknout na přítelkyni: „Když se nevrátím, vem si mojí malou k sobě. Nedávej ji do dětského domova.“ Kamarádka si dítě nechala. Pak na ni přepsali druhou místnost… Holčička jí začala říkat maminko… „Maminko Aňo“… Uběhlo sedmnáct let… A opravdová maminka se vrátila. Své kamarádce zlíbala ruce i nohy. Pohádky obvykle končí v tomhle okamžiku, jenže v životě to dopadlo jinak. Bez happyendu. Za Gorbačova otevřeli archivy a bývalé trestankyni nabídli: „Chcete si prohlédnout svůj spis?“ Chci. Vzala svoji složku… otevřela… a navrch leželo udání… byl to dobře známý rukopis… Udání sepsala sousedka… „maminka Aňa“… Chápete to? Já tedy ne. Ta žena to taky nemohla pochopit. Šla domů a tam se oběsila. (Mlčí.) Jsem ateistka. Mám spoustu otázek na Boha… Pamatuju si… Vzpomínám na tatínkova slova: „V lágru přežít můžeš, ale mezi lidmi ne.“ Ještě říkával: „Dneska umřeš ty a zejtra já,“ a tahle slova poprvé nezaslechl v lágru, ale od našeho souseda. Od Karpuši… Karpuša celý život nadával mým rodičům kvůli našim slepicím, které se procházely po jeho záhonech. Běhal nám pod okny s loveckou puškou… (Mlčí.)

Dvacátého třetího srpna… Zatkli členy GKČP. Zastřelil se ministr vnitra Pugo… ještě předtím zastřelil svoji ženu… lidi se radovali: „Pugo se zastřelil!“ Maršál Achromejev se oběsil ve své kremelské pracovně. Objevilo se ještě několik zvláštních úmrtí… Vedoucí správy ÚV Nikolaj Kručina vypadl z okna v pátém patře… Byla to sebevražda, nebo vražda? O tom se dodnes spekuluje… (Mlčí.) Jak ale žít? Jak se objevit na ulici? Jenom tak vyjít ven a někoho potkat. Tehdy… jsem už několik let žila sama. Dcera se provdala za důstojníka a odjela do Vladivostoku. Manžel zemřel na rakovinu. Každý večer jsem se vracela do prázdného bytu. Nejsem žádné ořezávátko… Ale hlavou se mi honily všemožné myšlenky… strašné… vynořily se… řeknu vám upřímně… bylo to hrozné, to ano… (Mlčí.) Nějaký čas jsme ještě chodili pracovat na výbor. Zamykali jsme se tam ve svých kancelářích. Sledovali jsme zprávy v televizi. Vyčkávali jsme. V cosi jsme doufali. Kam se poděla naše strana? Naše neporazitelná leninská strana! Svět se zhroutil… Volají nám z jednoho družstva, že se chlapi s kosami, vidlemi a s loveckými puškami, co kdo doma popadl, shromáždili před úřadem a chtějí bránit sovětskou moc. První tajemník přikázal: „Pošlete lidi domů.“ Báli jsme se… Všichni jsme se polekali… Avšak lidé byli odhodlaní jednat. Několik takových případů znám. Jenže my jsme se zalekli…

A vida, tentýž den… Zavolali nám z okresního výkonného výboru: „Musíme zapečetit vaše kanceláře. Máte dvě hodiny na to, abyste si posbírali svoje věci.“ (Rozrušením nemůže mluvit.) Dvě hodiny… jenom dvě… Kanceláře zapečetila speciální komise… Demokrati! Jakýsi zámečník, mladý novinář, matka pěti dětí… Znala jsem ji ze schůzí. A taky z dopisů… do našich novin… Bydlela s velkou rodinou v dřevěném domku. Všude vystupovala a žádala byt. Proklínala komunisty. Zapamatovala jsem si její tvář… V tuto chvíli triumfovala… Když přišli k prvnímu tajemníkovi, hodil po nich židli. Jedna z členek komise přistoupila v mojí kanceláři k oknu a demonstrativně roztrhla záclonu. Abych si ji snad nevzala s sebou domů? Panebože! Přiměli mě, abych jim ukázala kabelku… Za pár let jsem tu matku pěti dětí potkala na ulici. Dokonce i její jméno se mi teď vybavilo: Galina Avdějevová. Zeptala jsem se jí: „Dostala jste byt?“ Pohrozila pěstičkou směrem k budově krajské samosprávy: „Ti ničemové mě podvedli.“ A dál… co dál? U východu z budovy okresního výboru na nás čekal dav: „Komunisti před soud! Na Sibiř s nima!“, „Hned bych vzal kulomet a prošel bych se s ním podél oken.“ Otočila jsem se a za mými zády jsem uviděla dva opilé chlapy, to oni… mluvili o kulometu… Povídám jim: „Počítejte s tím, že vás odstřelím.“ Poblíž stál milicionář a dělal, jako že nic neslyší. Byl to známý.

Celou dobu jsem měla pocit… jako bych za zády pořád slyšela šuškání: ššš… A takhle jsem nežila jen já… Za dcerkou našeho školitele přišly dvě holčičky ze třídy: „Nebudeme s tebou kamarádit. Tvůj táta pracoval na okresním výboru strany.“ – „Můj táta je skvělej.“ – „Skvělej táta by tam nepracoval. Včera jsme byli na mítinku…“ Děti v páté třídě… Už teď jsou z nich gavrošové, odhodlaní sáhnout po střelné zbrani. První tajemník dostal infarkt. Zemřel v sanitce, ani ho nestihli dovézt do nemocnice. Myslela jsem si, že na pohřbu bude jako dřív spousta věnců, orchestr, ale teď nikde nikdo. Za rakví šlo jen pár lidí… Skupina soudruhů… Jeho žena poručila, aby na náhrobek vyryli srp, kladivo a první verše sovětské hymny: „Sojuz nerušimyj respublik svobodnych…“ Vysmáli se jí. Neustále jsem slyšela to šeptání: ššš… Myslela jsem, že zešílím… Neznámá žena mi povídá v obchodě: „Tak co, komouši, prosrali jste zemi!“ Přímo mně do tváře.

Co mě drželo nad vodou? Telefonáty… Zavolala mi kamarádka: „Jestli tě pošlou na Sibiř, tak se neboj. Je tam krásně.“ (Směje se.) Byla tam na výletě. Líbilo se jí tam. Volala sestřenice z Kyjeva: „Přijeď k nám. Dám ti klíče. Můžeš se schovat u nás na chatě. Nikdo tě tam nenajde.“ – „Nejsem zločinec. Nemám se proč schovávat.“ Rodiče volali každý den: „Co děláš?“ – „Nakládám okurky.“ Celé dny jsem zavařovala. A víčkovala. Nečetla jsem noviny ani jsem se nedívala na televizi. Četla jsem detektivky, jednu knížku za druhou. Televize mě děsila. Noviny taky.

Dlouho jsem si nemohla najít práci. Všichni si mysleli, že jsme si rozdělili stranické peníze a každý z nás vlastní kousek ropovodu nebo přinejmenším malou benzínku. Kdepak, nemám ani benzínku, ani obchůdek, ani kiosek. Teď se jim říká bazárky. Sekáče, pendleři… Květnatý ruský jazyk není k poznání: voucher, valutový koridor, transakce, MMF. Dorozumíváme se cizím jazykem. Vrátila jsem se do školy. Znovu s žáky čtu milovaného Tolstého a Čechova. A jak jsou na tom ostatní? Osudy mých přátel se odvíjely různě… Jeden náš školitel spáchal sebevraždu… Vedoucí stranického kabinetu se nervově zhroutil, pak dlouho ležel v nemocnici. Někdo začal dělat byznys… Druhý tajemník se stal ředitelem kina. A z jednoho školitele okresního výboru je kněz. Setkávala jsem se s ním. Povídali jsme si. Ten člověk žije druhý život. Chvíli jsem mu záviděla. Vybavilo se mi… Jak jsem byla v galerii… Pamatuji si jeden obraz, byla na něm spousta, spousta světla a žena stojící na mostě. Dívala se kamsi do dálky… kolem záplava světla… Nemohla jsem se od toho obrazu odtrhnout. Odcházela jsem a znovu se vracela, pořád mě to k němu táhlo. Taky jsem mohla mít jiný život. Jen nevím, jaký…

Anna Iljinična

– Probudila jsem se nějakým duněním… Otevřela jsem okno. Moskva! Po městě se sunuly tanky a obrněné vozy. Rádio! Honem zapnout rádio! Vysílali tam Prohlášení k sovětskému lidu: „Naší vlasti hrozí smrtelné nebezpečí… Země se hrouží do bahna násilí a nezákonné zvůle… zbavíme ulice zločineckých živlů… Skoncujme s bouřlivou dobou…“ Nebylo jasné, jestli Gorbačov odstoupil kvůli svému zdravotnímu stavu, nebo ho zavřeli. Volala jsem manželovi na chatu: „V zemi je státní převrat… Vláda je v rukou…“ – „Huso! Okamžitě zavěs ten telefon, vždyť tě seberou.“ Zapnula jsem televizi. Na všech programech dávali Labutí jezero. Avšak před očima mi vytanuly jiné scény; všichni jsme děti sovětské propagandy: Santiago de Chile… hořící prezidentský palác… Hlas Salvadora Allenda… Vzápětí začaly drnčet telefony: že ve městě je plno vojenské techniky, tanky stojí na Puškinově náměstí a v Divadelní ulici… Tou dobou byla u nás na návštěvě tchyně, a strašně se vyděsila: „Nevystrkuj nos. Žila jsem za diktatury, a dobře vím, co to znamená.“ Jenže já jsem nechtěla žít za diktatury!

Manžel se po obědě vrátil z chaty. Seděli jsme v kuchyni. Hodně jsme kouřili. Báli jsme se, že nás odposlouchávají… telefon jsme přikryli poštářem… (Směje se.) Co jsme se načetli disidentské literatury. A naposlouchali. To se ještě bude hodit… Trochu nás nechali vydechnout, a teď nám zase sklapne. Zaženou nás zpátky do klece, přimáčknou nás zase ke zdi… budeme jako motýlci uvěznění v asfaltu… Vzpomněli jsme si na nedávný masakr na náměstí Nebeského klidu… jak v Tbilisi rozháněli demonstraci polními lopatkami. Na masakr u Vilniuské televizní věže… „Zatímco jsme četli Šalamova a Platonova,“ řekl mi můj muž, „začala občanská válka. Dřív jsme se přeli v kuchyni, chodili na mítinky, a teď po sobě budeme střílet.“ Atmosféra byla taková… jako by se blížila nějaká katastrofa… Rádio jsme ani na chvíli nevypínali, ladili jsme a přelaďovali, všude vysílali vážnou hudbu. A vtom se stal zázrak! Ozvalo se Rádio Ruska: „Zbaven moci byl zákonně zvolený prezident… Proběhl bezohledný pokus o převrat…“ Tak jsme se dozvěděli, že do ulic už vyšly tisíce lidí. Gorbačov byl v ohrožení… Zda jít nebo nejít, o tom jsme vůbec nepochybovali. Jasně, že jít! Tchyně se mi to nejdřív snažila rozmluvit: prý pomysli na svoje dítě, ty ses zbláznila, co s tebou bude? Mlčela jsem. Když nás však viděla, jak se chystáme, povídá: „Když už jste takoví pitomci, vezměte si s sebou aspoň sodový roztok, namočíte do něj gázu, a když na vás zaútočí plynem, přiložte si to na obličej.“ Připravila jsem třílitrovou sklenici roztoku a roztrhala na kousky prostěradlo. Ještě jsme s sebou vzali všechno jídlo, co jsme doma našli; popadla jsem taky konzervy z kredence.

Spousta lidí, stejně jako my, měla namířeno k metru… Zachytila jsem slova: „Jestli se zítra kvůli těm tankům nedostanu na koncert, tak jim to nedaruju.“ Proti nám běžel muž v trenýrkách a se síťovkou v ruce; v ní měl prázdné láhve. Dohnal nás a povídá: „Nevíte, kde je tady Stavební ulice?“ Ukázala jsem mu, kde musí odbočit doprava a pak pokračovat rovně. A on: prý děkuju. Co je mu do toho, hlavně aby vrátil láhve. Cožpak to bylo v roce 1917 jinak? Jedni stříleli a druzí tančili na bále. Lenin na obrněném voze…

Jelena Jurjevna

– Byla to fraška! Sehráli frašku! Kdyby vyhrál GKČP, byli bychom dnes někde úplně jinde. Kdyby Gorbačov… neztratil odvahu… Neplatili by nás v pneumatikách a panenkách. Nebo v šamponech. Když závod vyrábí hřebíky, dostaneme hřebíky. Když mýdlo, zaplatí výplatu mýdlem. Všem říkám: podívejte se na Číňany… Jdou svou vlastní cestou. Na nikom nejsou závislí, nikomu nepodlézají. A dnes se celý svět Číňanů bojí… (Opět se na mne obrací s otázkou.) Jsem si jistá, že tohle vyškrtnete.

Slibuji jí, že to vyprávění bude dvojí. Chci zůstat historikem s chladnou hlavou, ne historikem s planoucí pochodní. To ať posoudí čas. Čas je spravedlivý, avšak ten vzdálený, nikoli blízký. To už ale bude čas bez nás. Bez naší předpojatosti.

Anna Iljinična

– Můžeme se těm dnům zasmát, prohlásit je za frašku. Za chvilkové povyražení. Jenže tehdy to všechno bylo skutečné. Vážně. Všechno bylo opravdové a my všichni jsme taky byli opravdoví. Lidé s holýma rukama se postavili před tanky a byli odhodlaní zemřít. Seděla jsem na těch barikádách a viděla lidi, kteří se sem sjeli ze všech koutů země. Jakési moskevské stařenky, úplné věchýtky, přinesly karbanátky a ještě teplou mrkev zabalenou do ručníku. A všechny nás krmily… Tankisty taky: „Jezte chlapci. Hlavně nestřílejte. Že nebudete?“ Vojáci nic nechápali… Když otevřeli poklopy a vylezli z tanků ven, byli z toho úplně vedle. V ulicích byla celá Moskva! Děvčata vylezla k nim na korby, objímala je a líbala. Rozdávala jim koláčky. Matky vojáků, kteří zahynuli v Afghánistánu, plakaly: „Naše děti padly v cizině, a vy jste přijeli umřít doma?“ Byl tam nějaký major. Když ho ženy obklopily, ujely mu nervy a on začal vykřikovat: „Jsem taky otec. Nebudu střílet! Přísahám, že nebudu! Nepůjdu proti lidem!!“ Byla tam spousta směšných situací a zároveň dojemných až k slzám. Náhle se třeba ozval výkřik v davu: „Nemá tady někdo prášky proti bolesti, tady pánovi je špatně.“ Okamžitě se objevily tabletky. Poblíž stála žena s dítětem v kočárku (kdyby to tak viděla moje tchyně!), vytáhla plenku, aby na ni namalovala červený kříž. Ale čím? „Má tu někdo rtěnku?“ Začali jsme jí házet rtěnky; ty laciné, ale i od Lancome… od Diora… Chanelu… Tohle nikdo nenatočil, nikdo to podrobně nezaznamenal. Věčná škoda. Opravdu. Velkolepost těch chvil, jejich krásu… až teprve pak se objevily prapory a hudba… a všechno se začalo odlévat do bronzu… Jenže v životě je všechno rozmělněné, špinavé a bez příkras: lidé tehdy seděli celou noc u ohně přímo na zemi. Na novinách a letácích. Hladoví a naštvaní. Sprostě nadávali a popíjeli, nikdo ale nebyl opilý. Kdosi přivezl salám, sýr a chleba. Taky kávu. Říkalo se, že to byli vedoucí družstev… první podnikatelé… Jednou jsem dokonce zahlédla několik plechovek červeného kaviáru. Zmizely v něčí kapse. Cigarety se taky rozdávaly zadarmo. Vedle mě seděl kluk s trestaneckým tetováním. Tygr! Kolem rockeři, pankáči, studenti s kytarami. A profesoři. Byli tu všichni spolu. Lid! Tohle byl lid, k němuž jsem patřila! Potkala jsem tam své kamarády z vysoké, které jsem neviděla tak patnáct let, ne-li víc. Někdo bydlel ve Vologdě… někdo v Jaroslavli… Sedli na vlak a přijeli do Moskvy: bránit něco důležitého pro nás všechny. Ráno jsme si je vzali k nám domů. Umyli se, nasnídali a vraceli se zpátky. U východu z metra už každému dávali železnou tyč nebo kámen. „Dlažební kostka je zbraň proletariátu,“ smáli jsme se. Stavěli jsme barikády. Převraceli jsme autobusy, řezali pilou stromy.

Tribuna už stála. Nad ní jsme pověsili plakáty: „Pryč s juntou!“, „Národ není bláto pod vašima nohama.“ Řečníci promlouvali do megafonu. Své projevy začínali obvyklými slovy, jak prostí lidé, tak známí politici. Za pár minut už běžná slova nikomu nestačila, a tak začínali sprostě nadávat. „Nasolíme to těm sviním.“ Šup, sprosté slovo! Úžasná ruská sprostá slova! „Už jim odzvonilo…“ Náš bohatý, květnatý ruský jazyk! Sprosté slovo fungovalo jako bojový pokřik. A všichni to chápali. Vystihovalo přesně ten okamžik. Byly to chvíle takového vzepětí! Takové síly! Stará slova nestačila a nová ještě nevznikla… Celou dobu jsme čekali, že dojde k masakru. Ticho, obzvlášť v noci, se zdálo být neuvěřitelné. Všichni byli napjatí jak struny. Tisíce lidí a všude ticho. Pamatuju si na pach benzínu, nalévaného do lahví. Byl to pach války…

Byli tam senzační lidé! Skvělí! Dnes se hodně píše o vodce a drogách. Prý, jaká tohle byla revoluce: opilci a narkomani si vyšli na barikády. Žvásty! Všichni tam přišli čestně umřít. Věděli jsme, že ta mašinérie drtila lidi na prach sedmdesát let… a nikdo si nemyslel, že se tak snadno porouchá… Bez potoků krve… Šířily se fámy, že most je podminovaný a že brzy na nás zaútočí plynem. Kdosi ze studentů medicíny nám vysvětloval, jak se zachovat při plynovém útoku. Situace se měnila každou půlhodinu. Pak přišla strašná zpráva, že pod tankem zahynuli tři kluci… Nikdo z nás však ani na vteřinu nezaváhal a z náměstí neodešel. Bylo to pro náš život tak důležité, jako by pak už nemělo existovat nic… Navzdory rozčarování… Co všechno jsme přežili… Takoví jsme byli! (Pláče.) K ránu se nad náměstím rozlehlo: „Hurá! Hurá!“ A znovu sprostá slova… slzy… výkřiky… Od jednoho k druhému se šířila zpráva: armáda se postavila na stranu lidu, příslušníci speciálních jednotek z oddílu Alfa se odmítli účastnit masakru. Tanky odjížděly z města… A když oznámili, že pučisty zatkli, lidi se vrhali jeden k druhému a objímali se, byli jsme tak šťastní! Dokázali jsme to! Uhájili jsme svoji svobodu. Spolu jsme to dokázali! To znamená, že je to možné! Zablácení a promoklí jsme se ještě dlouho nechtěli rozejít domů. Vyměňovali jsme si adresy. Přísahali jsme si, že si to budeme pamatovat. Že se budeme přátelit. Milicionáři v metru byli velmi uctiví; nikdy předtím ani potom jsem neviděla tak uctivé milicionáře.

Zvítězili jsme… Gorbačov se vrátil z domácího vězení ve Forosu do úplně jiné země. Lidi chodili po městě a jeden na druhého se usmívali. Zvítězili jsme! Ten pocit mě dlouho neopouštěl… Chodila jsem tam a vzpomínala… měla jsem před očima ty scény… třeba jak někdo vykřikl: „Tanky! Tanky se blíží!“ Všichni jsme se vzali za ruce a vstali, abychom tank obklíčili. Byly dvě nebo tři hodiny v noci. Muž vedle mne vytáhl balíček sušenek: „Dáte si?“ a všichni si brali sušenky. Neznámo proč jsme se smáli. Chtěli jsme sušenky… Chtěli jsme žít! A já jsem… doteď… šťastná, že jsem tam byla. Se svým mužem a s přáteli. Tehdy jsme byli ještě velmi upřímní… Škoda… že už nejsme takoví… Hlavně dřív mi to bývalo tak líto.

Ještě než jsem se rozloučila, zeptala jsem se, jak se jim podařilo udržet přátelství, které, jak se zdá, trvá už od jejich univerzitních studií?

– Máme dohodu, že ta témata nebudeme vytahovat. Že nebudeme jedna druhé působit bolest. Vždy, když jsme se o tom přely, naše přátelství se začalo rozpadat.

– Teď se bavíme o dětech a vnoučatech. O tom, co nám zas vyrostlo na zahrádce.

– Když se sejdeme s přáteli… Nepadne jediné slovo o politice. Každý k tomu zaujal svůj vlastní postoj. Žijeme všichni spolu: občané i soudruzi. „Bílí“ i „rudí“. Nikdo však už nechce střílet. Krve bylo dost.

O bratrech a sestrách, katech a obětích… a voličské veřejnosti

O Alexandru Porfirjeviči Šarpilovi, důchodci, 63 let, vypráví sousedka Marina Tichonovna Isajčik

– Co tu chcete, cizí lidé? V jednom kuse sem někdo leze. Jenže… smrt nikdy nepřijde jen tak, vždycky má nějaký důvod. A smrt si ten důvod vždycky najde.

To u nás na svém záhonku s okurkami hořel člověk… Polil si hlavu acetonem a škrtl zápalkou. Seděla jsem u televize a najednou jsem uslyšela výkřiky. Starý známý hlas… jako by to byl Saška a ještě někdo mladej. Student, který šel kolem, průmyslovka je tu hned za rohem, najednou viděl, že hoří člověk. Co teď! Přiběhl a začal hasit. Sám taky chytil. Když jsem přilítla, Saška už ležel na zemi a sténal, hlavu měl sežehlou… Jste cizí, co tu chcete… Nač vám bude cizí neštěstí?

Všichni se ženou, aby viděli smrt. Tak to je, to je život… U nás na vesnici, kde jsem v dětství žila s rodiči, byl jeden děda, který rád přicházel a díval se, jak lidi umírají. Babky mu nadávaly a vyháněly ho z chalupy: „Běž pryč, ty jeden rohatej!“ ale on seděl dál. Žil celkem dlouho. Možná že to byl opravdický čert! Co je ale na tom k vidění? Kam se podívat… jakým směrem? Po smrti už není nic. Umřel a hotovo, zahrabou ho. A živý, třebas nešťastný, chodí po horách a po dolinách. Když ale duše odejde, člověk už neexistuje, zbude z něj jen hlína. Duše je duše, a všechno ostatní je jenom hlína. Prostě hlína a dost, to je všechno. Někdo umře už v kolébce, jiný se dožije požehnaného věku. Šťastný lidi nechtěj umírat… a ty, který jsou milovaný, taky ne. Prosí o slitování. Ale kde jsou ti šťastní lidé? V rádiu kdysi říkali, že až skončí válka, budeme všichni šťastní, a vzpomínám si, že i Chruščov to sliboval… že už brzy budeme mít komunismus. Gorbačov se dušoval, mluvil tak krásně… Plynně. Teď se dušuje Jelcin, slibuje hory doly. Pořád jsem čekala na lepší život. Jako malá jsem čekala, a když jsem vyrostla, tak taky… Teď už jsem stará… Stručně řečeno, všechny nás podvedli, život je čím dál tím horší. Zatni zuby, vydrž. Pořád jen zatni zuby a vydrž. Manžel mi umřel. Šel ven, najednou upadl a bylo to. Zástava srdce. Nikdo si nedokáže představit, co všechno jsme museli přežít. A vidíte, žiju. Jsem živá. Děti se rozutekly do světa: syn je v Novosibirsku a dcera zůstala s rodinou v Rize, teď je to vlastně za hranicemi. V cizině. Rusky se tam už nemluví.

Tady v koutě mám svatý obrázek a taky jsem si pořídila pejska, abych měla s kým promluvit. Sám toho člověk moc nezmůže, ale snažím se. Co naděláte… Naštěstí pánbu nadělil člověku psa a kočku… a stromy, a ptáky… Daroval mu to všechno proto, aby se člověk radoval a nebyla mu dlouhá chvíle. A život mu nepřipadal tak nesnesitelný. Jedna věc se mi ale neomrzí, dívat se, jak zlátne pšenice. Za celý svůj život jsem zakusila tolik hladu, že nejraději ze všeho se dívám, jak zraje obilí, jak se klásky kolébají ve větru. Pro mě je to něco jako pro vás obraz v muzeu… Dnes ani nesháním bílé housky, nejvíc ze všeho si pochutnám na černém posoleném chlebu se sladkým čajem. Zatni zuby… vydrž… zatni zuby… vydrž… Na každou bolest máme jeden jediný lék, snášet utrpení. Takhle jsme prožili celý život. I Saška… náš Porfirjič… Trpěl a trpěl, až to už nemohl dál vydržet. Člověka to semele. Tělo leží v zemi, ale duše se musí zodpovídat. (Otírá si slzy.) No vidíte! Tady pláčeme… a když odcházíme, taky pláčeme…

Teď začali lidi znovu věřit v Boha, protože nemají jinou naději. Jenže kdysi jsme se ve škole učili, že Lenin je Bůh a Karel Marx taky. Do chrámu se cpalo obilí, svážela se tam řepa. Tak to bylo, než začala druhá světová válka… Když začala, Stalin znovu otevřel chrámy, aby se lidi modlili za vítězství ruských zbraní, a promluvil k lidem: „Bratři a sestry… přátelé…“ A přitom jsme byli co? Nepřátelé národa… kulaci a jejich pomahači… U nás na vesnici rozkulačili všechny lepší rodiny; jakmile měl někdo ve stavení dva koně a dvě krávy, hned byl kulak. Odváželi je na Sibiř, nechávali je tam uprostřed pusté tajgy… Ženské rdousily svoje děti, aby se nemusely trápit. Toho utrpení… a lidských slz… bylo víc než vody na zemi. A tu Stalin požádal: „Bratři a sestry…“ Uvěřili jsme mu. Odpustili. A porazili jsme Hitlera! I když k nám přijel s tanky… po zuby ozbrojený… Stejně jsme nad ním zvítězili! A teď jsme kdo? Co jsme vlastně zač? Voličská veřejnost… Sleduju televizi. Jediné zprávy nevynechám… Jsme teď voličská veřejnost. Naším úkolem je jít správně odvolit a hotovo. Jednou jsem byla nemocná a nemohla dojít do volební místnosti, tak za mnou sami přijeli. S rudou schránkou. Na nás si vzpomenou akorát tak, když se jim to hodí… Je to tak…

Jak žijem, tak taky umřeme… Chodím do kostela, i křížek nosím, ale nikdy jsem neměla štěstí a nemám ho ani teď. Vyhýbá se mi obloukem… A není, kde by se jeden dovolal. Už abych umřela… Už aby si mě vzal pánbu k sobě, mám dost toho soužení. Stejně jako Saška… Teď už je na hřbitově… Odpočívá… (Křižuje se.) Pochovali jsme ho se spoustou hudby a slz. Všichni plakali. To lidi moc pláčou. Všechno si hodně berou. Ale proč naříkat? Kdo to po smrti uslyší? Zůstaly po něm dvě místnůstky v chalupě, jeden záhonek, rudé diplomy a medaile Vítěz socialistické soutěže. Taky mám jednu takovou ve skříni. Byla jsem i stachanovka, i delegátka. Často nebylo na jídlo, ale rudý diplom nám dali. Vyfotili nás. V téhle chalupě jsme tři rodiny. Přistěhovali jsme se sem zamlada, na rok dva, a nakonec jsme tu prožili celý život. A taky tu umřeme. Někdo tu bydlí dvacet, někdo třicet let… čekali jsme v pořadí na byt… a pořád jsme čekali… Teď se objevil Gajdar a směje se: běžte a kupte si. Jenže kde vzít tintili: všechny naše peníze vyletěly oknem… proběhla jedna reforma, pak druhá… prostě nás obrali! Takovou zemi spláchli do záchodu! Každá rodina má dvě místnůstky, kůlničku a záhonek. Jsme na tom všichni stejně. To jsme si tedy vydělali! A zbohatli! Celý život jsme věřili, že se jednou budeme mít dobře. Byla to lež! Obrovská lež! A život… radši ani nevzpomínat… Trpěli jsme, pracovali a žili nuzně. A teď už nežijeme, ale jen živoříme.

Já a Saška jsme z jedné vesnice… Tady… Kousek od Brestu… Sedávali jsme spolu po večerech na lavičce a vzpomínali. A o čem mám ještě povídat? Byl to hodný člověk. Nechlastal do bezvědomí, nebyl to žádný opilec… to tedy ne… i když žil sám. Osamělí muži to tak dělávají. Opijou se, vyspí se… opijou se… Chodívám tady po dvoře. Sem a tam. Tak si chodím a přemýšlím: pozemský život, to ještě není konec. Po smrti je duše volná… Kdepak asi je? Nakonec ještě pomyslel na sousedy. Nezapomněl na ně. Chalupa je stará, postavili ji hned po válce, dřevo vyschlo a je jak papír, chytilo by a vzplálo. To je hned! Stačí vteřina! Byli by všichni vyhořeli, až na trávu… na písek… Dětem ještě napsal vzkaz: „Vychovejte vnuky. A odpusťte mi.“ Pak ho položil na viditelné místo. Šel na zahradu… na svůj záhonek… a tam…

Tak to je… to je život… Přijela záchranka, položili ho na nosítka, ale on jak byl rozrušený, vstal a chtěl jít sám. „Saško, cos to udělal?“ doprovázela jsem ho až k sanitce. „Jsem utahanej životem. Zavolej synovi, že jsem v nemocnici.“ Ještě si se mnou povídal… Sako měl ohořelé, ale rameno měl bílé, netknuté. Nechal po sobě pět tisíc rublů… Kdysi to byly velké peníze! Vybral je ze spořitelní knížky a položil je na stůl vedle svého vzkazu. Celý život je šetřil. Před perestrojkou jste si mohli za takové peníze koupit volhu. A to tu nejdražší! A teď? Stačí to tak akorát na nové boty a na věnec. Takhle to je! Ležel na nosítkách a černal. Černal mi před očima… Doktoři s sebou vzali i toho kluka, který ho zachraňoval; ten popadl ze šňůry moje mokrá prostěradla (přes den jsem prala) a hodil je na něj. Úplně cizí kluk… student… procházel kolem a kouká, ten člověk hoří! Saška seděl skrčený na záhonku a hořel. Šel z něj dým. A mlčel! Tak nám to potom ten student i vyprávěl: „Mlčel a hořel.“ Živý člověk… Ráno mi jeho syn zaťukal na dveře: „Táta umřel.“ Saška ležel v rakvi… Hlavu měl celou sežehlou a ruce taky… Černý… Úplně černý… Míval zlatý ručičky! Všechno uměl. I truhlařinu, i zedničinu. Každý tu má na něj památku: někomu dělal stůl, někomu poličky na knihy… skříňky… Stával do noci na dvoře a hobloval, vidím ho jako dneska, stojí a hobluje. Miloval dřevo. Poznal ho podle vůně, podle hoblinek. Každý dřevo, říkával, má svou vlastní vůni, nejvíc voní borovice: „Borovice voní jako dobrej čaj a javor zase hodně jasně.“ Do poslední chvíle pracoval. Ono se to správně říká: „Bez práce nejsou koláče.“ Z penze se dneska vyžít nedá. Sama jsem se nechala najmout jako chůva, starám se o cizí děti. Jakmile dostanu nějakou kopějku, jdu a koupím si cukřík a měkký salám. A naše penze? Koupím chléb a mléko, ale střevíce na léto už ne. Nestačí to. Starý lidi dřív jen tak seděli venku na lavičce. A drbali. Ale teď, kdepak… Někdo sbírá po městě prázdné láhve, někdo stojí před chrámem… a žebrá… Někdo prodává na autobusové zastávce slunečnicový semínka nebo cigarety. Nebo lístky na vodku. U regálů s chlastem tu udupali člověka. K smrti. Vodka je teď dražší než… ten… americkej dolar. Tady si za vodku pořídíte cokoliv. Instalatéra i elektrikáře. Jinak se nedovoláte. Tak to je… nedá se nic dělat… Všechno je pryč… Jenom čas si za žádný peníze nekoupíte. Ať před Bohem pláčete nebo ne, podplatit se nedá. Tak to prostě je.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Doba z druhé ruky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.