Jan Bauer

VRAŽEDNÁ MŠE

Detektivní román z doby vlády Václava IV.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN ePUB 978-80-243-6666-1

ISBN Mobi 978-80-243-6890-0

Prolog

Doba na počátku 15. století byla v Čechách plná zvratů a dramatických událostí. V neklidných časech, kdy zemi nevládla pevná královská ruka, se více než kdy jindy dařilo padouchům všeho druhu. Našli se však stateční a poctiví muži, kteří jim dokázali čelit a odhalovat jejich zločiny. Mezi ně patřil také Jakub Protiva z Protivce, rychtář Nového Města pražského. O svůj post sice zásahem jednoho z důvěrníků českého krále Václava IV. přišel, ale když později pomohl osvobodit panovníka ze zajetí, byl pověřen úřadem mnohem vyšším. Vděčný král ho jmenoval pomocníkem královského sudího. V této funkci měl objasňovat zvláště závažné trestné činy a chytat vrahy, násilníky, lapky, padělatele, podvodníky, jedním slovem zloduchy. A stejně jako na Novém Městě mu opět pomáhal důvtipný františkánský mnich Blasius. Tentokrát však oba obhájci práva a spravedlnosti stanuli před mimořádně obtížným případem, který započal v Kutné Hoře, stříbrné pokladnici království. Na zemský sněm se sem sjeli předáci panstva, duchovenstva, rytířstva i měšťanstva. Jedno z nejbohatších českých měst se pyšnilo návštěvou těch nejvýznamnějších osobností země v čele s králem Václavem IV., královnou Žofií a arcibiskupem pražským Zbyňkem Zajícem z Hazmburka…

I

„Svatý Václave,

vévodo české země,

kníže náš,

pros za nás Boha,

svatého Ducha,

Kyrieleison…“

Svatováclavský chorál zpívaný asi čtyřmi stovkami většinou neškolených mužských i ženských hrdel duněl pod vysokou klenbou arciděkanského chrámu svatého Jakuba. Rozlehlý prostor byl potopen v temně modrém přítmí, jen stříbrné obložení hlavního oltáře se třpytilo odrazem mihotavé záře mnoha svící. Zbožně vonělo kadidlo a rozteklý vosk a také tu, už méně zbožně, páchl pot mnoha shromážděných osob.

Tak vznešení hosté by měli vonět po liliích, pomyslel si v duchu nejvyšší sudí Ondřej z Dubé a vložil ještě více procítěnosti do svého hlasitě zpívaného „kyrieleison“. Slavnostní mše svatá, která se v největším kutnohorském chrámu konala, představovala jakýsi úvod k jednání zemského sněmu. Však se tu také sešly ty nejpřednější osobnosti království, mši celebroval sám arcibiskup pražský Zbyněk Zajíc z Hazmburka a přisluhovali mu litomyšlský biskup Jan Železný a vyšehradský probošt a nejvyšší kancléř Václav Králík z Buřenic, hodnostář těšící se mimořádné přízni krále Václava IV. Zasvěcenci do tajů královského dvora si špitali, ale většinou až k půlnoci po mnoha číších vína či medoviny, že ti dva Václavové jsou prý dokonce příbuzní a že proboštův otec ve skutečnosti nebyl vladyka z Buřenic, ale sám císař a král Karel blahé paměti. Jenže kdo ví, jak to bylo doopravdy? Možná to byla jen pustá pomluva, možná drb, který záměrně přiživoval sám vyšehradský probošt, aby si dodal na důležitosti.

Mše již pomalu a důstojně spěla ke svému závěru, když vtom mnohohlasý chorál zakolísal a vypadalo to, že někteří z účastníků mše najednou zapomněli jeho text. Přibližně z poloviny hlavní lodě, od čtvrtého z osmi pilířů podpírajících odvážnou klenbu svatojakubského chrámu, se nečekaně ozval úzkostný jekot narušující tyto posvátné chvíle. Král Václav, který s královnou Žofií po boku seděl v křeslech po pravé straně hlavního oltáře, pohoršlivě zvedl obočí a obrátil tvář směrem, odkud se ozýval onen rušivý hlas, ale v chrámovém šeru nic nespatřil. Královský hejtman Mikuláš z Pístného zachytil jeho rozzlobený pohled a vzápětí bez jediného slova, pouze pohybem ruky, dal postávajícím zbrojnošům pokyn, aby zjistili příčinu onoho nezvyklého ruchu. Čtyři urostlí chlapíci v kabátcích v královských barvách červené a bílé se začali ze tří stran prodírat mezi věřícími, aby ony rušitele dopadli a vyvedli z chrámu. Ale sotva se ocitli na půli cesty, ozval se další hlasitý výkřik, po němž následovalo ženské hysterické zaječení. Chorál zmlknul v půli slova, jako by ho někdo uťal. Z naříkavého „kyrieleison“ bylo odzpíváno pouze „kyrie…“ Arcibiskup Zbyněk Zajíc se v bílém, zlatem zdobeném ornátu otočil zády k oltáři a přísně zvolal: „Co se děje?“

„Někdo zabil pána z Lichtenburka!“ odpověděl mu čísi vyděšený mužský hlas.

„Uvolněte místo!“ vzkřikl velitelsky Mikuláš z Pístného a rázným a rozhodným krokem vyrazil na místo tragédie. Levou rukou v kožené rukavici si přidržoval hlavici meče, zatímco pravou naznačoval kolemstojícím, aby mu jako královskému hejtmanovi umožnili projít. „Hlídejte všechny východy!“ křikl Mikuláš na své podřízené zbrojnoše. Lidé se před ním vyděšeně rozestupovali a hejtman se zachmuřenou tváří došel ke čtvrtému pilíři, u jehož paty ležela zhroucená postava v zeleném, stříbrnými nitěmi zdobeném kabátci. Pod jejím tělem se zvolna rozlévala kaluž krve.

Mikuláš došel až k mrtvému, sklonil se k němu, uchopil ho za rameno a prudkým trhnutím ho obrátil tváří k sobě. Rázem se naplnily jeho nejhorší obavy. Hleděl do obličeje urozeného pána Hynka z Lichtenburka. Velmož už měl v očích skelný výraz, ústa lehce zkřivená a pod módně zastřiženou bradkou zela na krku velká krvavá rána, která mu málem oddělila hlavu od trupu. Předáka vznešeného a starobylého rodu Lichtenburků přímo na posvátné půdě chrámu Páně někdo podřezal jako podsvinče.

II

„Počkej tady!“ přísně napomenul král Václav svou manželku Žofii. Potom se otočil na ustaraného kancléře Václava Králíka se slovy: „Pohlídej královnu!“ A sám se vydal chrámovou lodí k místu, kde se uprostřed shluku zvědavců tyčila mohutná postava Mikuláše z Pístného nad mrtvým Lichtenburkem. Dva královští zbrojnoši se k panovníkovi hbitě přidali a razili mu cestu mezi vyděšenými věřícím. „Ustupte před Jeho královskou Milostí!“ volali na celý chrám a lidé nevěděli, zda mají pokleknout, nebo zda stačí se před Majestátem jen uklonit. Zato arcibiskup Zbyněk Zajíc vztekle skřípal zuby a rozčiloval se: „Taková spoušť! Teď budeme muset nechat kostel znovu vysvětit!“

„Jinou starost, Eminence, nemáš?“ odbyl ho popuzeným hlasem Václav Králík. To ten zemský sněm pěkně začíná, pomyslel si v duchu a zadoufal, že Lichtenburkův vrah bude záhy dopaden a po zásluze potrestán. U všech východů z kostela stojí přece stráže, a tak by odtud neměla proklouznout ani myš. Jenže v chaosu a zmatku, který kolem zavládl, se nedalo vyloučit cokoliv.

To už král Václav dorazil na místo tragédie. „Co jsi zjistil, hejtmane?“ zeptal se Mikuláše z Pístného.

„Někdo pana Hynka podřezal, Milosti,“ vydechl hejtman a zakabonil se.

„To také vidím, nejsem slepý,“ odsekl na to král. „Ještě dnes večer chci slyšet, že jste toho drzého mordýře dopadli. Osobně mi to přijdeš ohlásit do Vlašského dvora,“ dodal ještě, spěšně se při pohledu na zkrvavené tělo pána z Lichtenburka pokřižoval a rázoval honem pryč, že mu zbrojnoši sotva stačili. Měl vztek a navíc palčivou žízeň a bylo nejvýš na čase ji spláchnout džbánem vína. Královna Žofie se za ním od hlavního oltáře zoufale podívala a pomyslela si: Měl by se ke mně vrátit, jenže to ho ani nenapadne. Občas se ten zatrolený Lucemburk chová, jako bych tady vůbec nebyla. Otočila se po Václavu Králíkovi s otázkou: „Kancléři, doprovodíte mě?“

„S největší ochotou, Milosti,“ odvětil královský úředník s lehkou úklonou. Ve skutečnosti však měl k ochotě v té chvíli daleko. Byl by se rád podíval na mrtvolu toho zabitého Lichtenburka, jehož pyšné vystupování za živa srdečně nesnášel. A pak, ač se to k jeho osobě vůbec nehodilo, vzrušoval ho pohled na krev. Jenže když ho požádala sama královna, nezbylo mu než se k ní připojit a tu blonďatou bavorskou svéhlavičku, která si, kdoví proč, oblíbila kázání toho kacíře Husa, doprovodit.

Panovníka našli až venku před chrámem, kde mu štolba pomáhal při nasedání na koně. Když Václav spatřil manželku, zmohl se jen na větu: „Má drahá, následuj mne a ty, kancléři, samozřejmě také!“

„Milosti, máte nějaké pokyny?“ ozval se nejvyšší purkrabí Čeněk z Vartemberka.

„Hejtmanu Mikulášovi jsem nařídil, že musí do večera dopadnout toho sprostého vraha.“

„A co zasedání sněmu?“

„Pane Čeňku, chceš mne snad dopálit?“ přísně se otázal král.

„Ne, to v žádném případě, Milosti,“ honem odvětil Vartemberk a sám dvorně pomohl královně do dámského sedla její grošované klisničky. Žofie ho obdařila okouzlujícím úsměvem a pocítila touhu po jeho objetí. Však už tato Bavořanka natolik znala české dějiny, aby věděla, že leckterá zdejší královna se zakoukala do některého zdejšího šlechtice, byť jí ani zdaleka nebyl společensky roven. Znala truchlivý, a přece tak vzrušující příběh královny vdovy Kunhuty a Záviše z Falkenštejna. To románek jiné královny, vdovy Elišky Rejčky, s Jindřichem z Lipé měl mnohem lepší konec. Přivřela oči a zasnila se. Představovala si, jak kráčí rozkvetlou loukou ruku v ruce s mužným a pohledným Vartemberkem. Nebo ještě lépe leží vedle něho na loži… Ne, to je hříšná myšlenka! Co by na ni asi řekl ten ctnostný mistr Jan Hus?

Skupina vznešených jezdců se rozjela od arciděkanského chrámu svatého Jakuba k nedalekému Vlašskému dvoru, ve kterém se nacházela nejen královská mincovna, ale i dočasné sídlo královského páru. Kopyta koní zabušila do hrbolatého dláždění, občas se rozstříkla louže po nedávném dešti, všudypřítomní zvědavci vyděšeně uskakovali k domovním zdem. Král myslel na víno, královna myslela na Vartemberka, Vartemberk měl plnou hlavu sněmu a Václav Králík litoval, že se nemohl podívat na podřezaného Lichtenburka.

III

Žízeň zdaleka neměl jen český král Václav IV. Se stejnými potížemi zápasil navečer následujícího dne i zástupce královského sudího Jakub Protiva z Protivce. Pouze s tím rozdílem, že jeho žízeň nepřepadla v kutnohorském arciděkanském chrámu svatého Jakuba, ale v ulicích Starého Města pražského, kudy se vracel domů ke své manželce Drahuši a ke svým dvěma nezdárným synům, jejichž prospěch v Týnské škole se v poslední době povážlivě zhoršil. Na radnici měl jednání s náměstkem purkmistra, který si mu stěžoval na jakousi rotu lapků troufajících si i na cizí kupce v Ungeltu. „Biřici nám nejsou nic platní. Jakmile je ti vykukové spatří, vytratí se jak pára nad hrncem. Uherští kupci už kvůli nim nechtějí do Prahy jezdit,“ stýskal si náměstek purkmistra a zároveň konšel Franěk z Cách. „Když si vzpomenu, jak dobré vozívali víno. S ním se ty naše kyselé patoky nedají srovnat.“

„To je pravda,“ pokývl hlavou Jakub a hned si vzpomněl, jak ho onehdy po vínu z Košíř pálila žáha. „Ale jak myslíte, že bych vám mohl pomoci?“ dodal opatrně a očima bezděčně zabloudil na malovaný trámový strop síně Staroměstské radnice.

„Jste přece náramně zkušený vyšetřovatel. Však vy už si nějak poradíte.“

„Ale to byste se měl nejdříve obrátit na nejvyššího sudího, urozeného pána Ondřeje z Dubé. Bez jeho svolení se této záležitosti nemohu ujmout.“ Jakub Protiva se zachmuřil. Přece mu nějaký staroměstský konšel nebude zadávat úkoly!

„Podívejte se, pane z Protivce, nejvyšší sudí je stejně jako náš purkmistr na zasedání zemského sněmu v Kutné Hoře. Než bychom se k němu dostali a vyžádali si vás, trvalo by to možná týden, možná déle.“ Franěk z Cách se dlouze podíval na Jakuba, pravou rukou zalovil v pootevřené truhlici a položil na stůl kožený váček se slovy: „Tyhle peníze mohou být vaše, když nám pomůžete.“

„Zadržte, Fraňku, takhle by to nešlo,“ odmítavě zavrtěl hlavou Protiva. Měl své zásady a jeho schopnosti vyšetřovatele rozhodně nebyly ke koupi. Alespoň podle jeho vlastních pravidel.

„Proč by to tak nemělo jít?“ podivil se Franěk z Cách a v jeho kulaté růžové tváři se zračilo nepochopení. Kdyby bylo po jeho, sám by po takovém váčku s chutí sáhnul, ale tenhle Protiva je povážlivě divný pavouk. Kolik mu asi Jeho královská Milost platí, aby si mohl dovolit odmítat takové dary?

„Já od vás nic nevezmu,“ zavrtěl Jakub odmítavě hlavou. „To není můj způsob.“

Vida, další ctnostný a neúplatný, jako ten pošetilý kazatel z Betlémské kaple, pomyslel si náměstek purkmistra a nahlas s úšklebkem řekl: „Když nic nechcete, neberte.“ Poté kožený váček hbitě uložil zpátky do truhly a pomalu dodal: „Ale pomoci byste nám jako staroměstský soused mohl. Vždyť se o tom pan nejvyšší sudí nemusí vůbec dozvědět.“

„Když jinak nedáte,“ zachmuřil se Jakub smířený s tím, že staroměstským konšelům pomůže. Narážka na sousedství u něho viditelně zabrala. „Ale nejdříve si to musím v Ungeltu trochu omrknout.“

Franěk z Cách se rázem celý rozzářil jako sluníčko: „No vidíte, že se dohodneme. Spoléhám na vás. Když budete cokoliv potřebovat…“

Před radnicí zastoupil Protivovi cestu světlovlasý mladík s andělskou tváří, navlečený do šedé mnišské kutny. Před sebou potřásl velkou koženou mošnou a naříkavým hlasem ho oslovil: „Vzácný pane, přispějte na nebohé sirotky! Slitujte se nad nešťastnými holátky! Hospodin vás za to odmění věčnou blažeností!“

Jakub byl jako bývalý novoměstský rychtář podezíravý k podobným sběratelům almužen a zhurta se mladíka otázal:

„Co jsi zač? Kdo povolil tuhle žebrotu?“

„Já jsem, prosím, z Bratrstva svatého Josefa Pěstouna. Na naši sbírku máme glejt dokonce od Jeho Eminence pražského arcibiskupa.“

Protiva se zaškaredil: „Ustup mi z cesty, nebo tě, arcibiskup nearcibiskup, dám zavřít do radniční šatlavy.“

Na andělské tváři se objevil zlý škleb. „Alespoň grošík na sirotky!“ zanaříkal mládenec a zatahal Protivu za rukáv jeho kabátce.

„Budiž.“ Jakub zalovil ve svém měšci a odevzdaně hodil mládenci do mošny drobnou měděnou minci. Kdo ví, kde skončí? U sirotků jistě ne. To si dokázal představit. Pak odstrčil mládence, prošel kolem něj a pustil se po hrbolatém dláždění rovnou k Zelené žábě, aby konečně spláchl svou žízeň.

V zadní místnosti této vyhlášené staroměstské krčmy zastihl svého přítele františkána Blasia ve společnosti jeho univerzitních přátel mistra Křišťana z Prachatic a mistra Jana z Jičína. Popíjeli mírně nakyslé víno z Vítkovy hory a zasvěceně debatovali o papežském schizmatu a povážlivém rozkladu církve svaté. Blasius sice hned odhadl, že Jakuba jejich učená debata příliš nezajímá, nicméně neodolal pokušení, aby ji schválně neprotahoval. „Mám dojem, že arcibiskup si to pořádně zavařil u pana krále, když se otevřeně přihlásil k papeži Řehořovi XII. Náš nejmilostivější panovník přece dává přednost Alexandrovi V.“

„Milý Blasie,“ mistr Křišťan významně zvedl ukazovák pravé ruky, „pro Jeho královskou Milost to je jen záminka, aby se mohla utkat s dalším pražským arcibiskupem. Pamatujete přece, jak to bylo s Jenštejnem. Toho přece chtěl utopit ve Vltavě, a nakonec to odnesl ten vikář Johánek. A to jenom kvůli kladrubskému opatovi.“

„Prostě se ten nešťastný Johánek ocitl v nesprávnou chvíli na nesprávném místě,“ povzdechl si Blasius a prorocky dodal: „Třeba ho za to jednou prohlásí za svatého.“

„Všechno je to jen ďáblovo mámení,“ ozval se znenadání ponuře mistr Jičín. Až doposud většinou mlčel, dostatečně se vymluvil na přednášce z teologie ke svým studentům a nyní hledal téma, v němž by si mohl přisadit. „Páni bratři, tři papežové a který je ten pravý? Benedikt, Řehoř nebo Alexandr?“

„To máš těžké, milý Jene. Vsadíš na jednoho z nich a ejhle, on to bude Antikrist, jak tvrdí náš kolega Hus. Koho máme vlastně poslouchat a nezavřít si přitom království nebeské?“ sugestivně se otázal Blasius.

„Jak znám tvé spády, milý Blasie, ty už máš království nebeské dávno uzavřeno,“ pochmurně se zatvářil Křišťan. „Však ti Hospodin spočítá tvé obcování s tou nevěstkou Magdalenou.“

Jakub se musel usmát nad tím, jak se ti tři vzdělaní duchovní vzájemně špičkovali, a čím více toho vypili, tím s nimi byla u stolu větší zábava. Není divu, že se mu pobyt u Zelené žáby poněkud protáhl, a když konečně dorazil domů, uvítal ho čeledín Jura se zachmuřenou tváří:

„Pane z Protivce, paní Drahuši raději nehledejte. Zřejmě se na vás hněvá a šla si lehnout. Ale čeká tady na vás posel pana nejvyššího sudího, který za vámi štval koně až z Kutné Hory.“

Jakub se zakabonil: „Kde je?“

„Paní Drahuše?“

„Ne, ten posel.“

„Tady jsem.“ Ze stoličky v temném, neosvětleném koutě mázhauzu se zvedl nevysoký vousatý muž v šedé prošívanici, jaká se nosila pod plechový krunýř. Nemyté tmavé vlasy mu padaly do čela.

„Pohostili vás trochu?“ zeptal se starostlivě Protiva.

„Vaše paní mi nabídla masovou kaši.“

„A víno? Mám ve sklepě dobré roudnické z arcibiskupského sklepa.“

„To si dám líbit, ale nejdříve bych vám chtěl předat list urozeného pána z Dubé.“

„Co v něm stojí?“

„Máte prý hned přijet do Kutné Hory. Včera ráno při mši svaté kdosi zamordoval pana Hynka z Lichtenburka.“

„Už ani mše svatá a chrámová půda nestojí těm darebákům za trochu respektu. Předpokládám, že ho na místě chytili.“

„Právě že ne,“ povzdechl si vousatý posel. „Jeho královská Milost, která byla také na mši, teď zuří.“

„To si dokážu představit.“

Jakub si povzdechl. Do Kutné Hory se mu vůbec nechtělo. Zvlášť v době, kdy se tam koná zemský sněm. Dobře věděl, že někteří dvořané, s nimiž měl z dřívějška otevřené účty, nebudou vůbec rádi, když ho tam uvidí. Ale příkaz nejvyššího sudího hovořil jasně. Měl co nejdříve nasednout na koně a v doprovodu posla přijet vyšetřit tu ohavnou vraždu. Jenže jak má vlastně postupovat, kde má vraha pana Hynka hledat? Vždyť než do Kutné Hory dorazí, bude jistě ten mordýř dávno ten tam!

IV

„Všechny východy z chrámu jsme hlídali. Ani myš nám neproklouzla,“ trval na svém královský hejtman Mikuláš z Pístného a nevraživě přitom hleděl na Jakuba Protivu. Co do toho ten pomocník královského sudího vůbec strká nos? Že si to přál nejvyšší sudí? On, královský hejtman, se přece zodpovídá pouze Jeho královské Milosti, nanejvýš ještě nejvyššímu purkrabímu, pánu z Vartemberka. Jenže když se koná zemský sněm, hned je tady spousta chytráků a kdekdo si troufá mu radit. Ďas aby to spral!

„Nic ve zlém, hejtmane,“ pokusil se Jakub uklidnit Mikuláše, protože si dobře všiml jeho lehce popuzeného výrazu v tváři, „jistě jste nemohli prohlížet všechny účastníky mše, zda u sebe náhodou nemají zakrvácený nůž.“

„Samozřejmě že ne. Copak mohou královští zbrojnoši prohledávat urozené pány, kteří sem přijeli na zemský sněm?“

Mikuláš, který byl takřka stejně vysoký jako Protiva, se zamračil ještě více. Jakub si uvědomil, že mají-li spolupracovat při pátrání po vrahovi Hynka z Lichtenburka, bude ho muset nejdříve trochu uchlácholit.

„Jistě jste, hejtmane, udělali všechno, co bylo ve vašich možnostech.“

„To tedy udělali, ale vraha nemáme a Jeho Milost běsní a považuje celou záležitost za urážku Majestátu.“

„Dokážu si to představit,“ chápavě pokývl hlavou Jakub. „Pojďte se tedy raději podívat do chrámu. Potřebuji si ujasnit, kde kdo v době vraždy stál.“

„Nemyslete si, že vám, pane z Protivce, budu co platný. Já vím, kdo stál v první řadě, ale pana Hynka zavraždili u čtvrtého pilíře. Kolem byla spousta lidí, všichni zpívali chorál, nebo to alespoň předstírali, a někdo snadno mohl přistoupit zezadu k pánovi z Lichtenburka, proříznout mu hrdlo a honem schovat nůž.“

Vešli do zšeřelé chrámové lodi, kterou slabě ozařovaly jen mihotavé plamínky svící u hlavního oltáře a denní světlo pronikající dovnitř barevnými vitrážemi v úzkých oknech. Jakuba napadlo, že kutnohorští havíři na svém arciděkanském chrámu rozhodně nešetřili. Nejen vitráže, ale i četné sochy a obrazy světců a stříbrné obložení oltáře byly toho dokladem.

„Pan Hynek z Lichtenburka stál asi tady.“ Hejtman došel až ke čtvrtému z osmi pilířů, které podpíraly vznosnou chrámovou klenbu.

„A někdo k němu zezadu přistoupil a prořízl mu hrdlo,“ dopověděl místo něj Jakub. „Říkám to tak správně?“ ujistil se ještě otázkou.

„Ano. Správně.“ Hejtman přikývl.

„Jak byl pan Hynek vysoký?“

„Leží v márnici. Můžete se jít podívat,“ odsekl Mikuláš a pak, jako by se mu to rozleželo, mírněji dodal: „Byl asi tak o půl hlavu menší než vy nebo já.“

„To znamená, že vrah musel mít vyšší postavu. Nebo také vrazi…“

„Proč říkáte vrazi?“

„Vás nenapadlo, že by jich mohlo být víc?“

„Napadlo,“ přikývl královský hejtman. „Vrah mohl mít v davu komplice, kteří mu dělali zeď. I o tom jsem uvažoval.“

„Třeba na jeho plášti či kabátci ulpěla krev mrtvého a to by ho mohlo prozradit.“

„Žádné krve, kromě té, která vytékala z rány v krku, jsem si nevšiml.“

„Hmmm. A co vražedná zbraň?“

„Už jsem vám přece říkal, že se žádná nenašla.“

Mikuláš znovu upadl do trudomyslnosti a špatně skrýval vztek. „Půjdeme, ne?“ zavrčel.

„Ještě ne,“ zarazil ho Jakub. „Chci si prohlédnout všechny východy z kostela.“

„Co na nich uvidíte?“

„Ještě nevím,“ zamručel zamyšleně Jakub. Rozhlédl se po prázdné chrámové lodi, když tu si všiml jakéhosi pohybujícího se stínu u vchodu do sakristie.

„Hej, člověče, kdo jsi? Co jsi zač?“

Stín se zastavil a Jakub pozorněji pohlédl jeho směrem. Teprve po chvíli v šeru rozeznal už nemladého, lehce přihrblého mužíka, který byl jen o málo vyšší než klekátko u postranního oltáře.

„Já jsem, prosím, kostelník, chrámový sluha,“ ozval se skřípavý hlas malého hrbáčka.

„Byl jsi tady při mši, která se sloužila při zahájení zemského sněmu?“

„To víte, že ano, pane z Protivce.“

„Ty mne znáš?“

„Nikdy jsem vás neviděl, ale důstojný pán arciděkan říkal, že přijedete. Prý jste nejlepším vyšetřovatelem v celém království.“

„To ti říkal pan arciděkan?“

„Ano, prosím.“

„Neviděl jsi při té mši něco podezřelého?“

Hrbáček se zamyslel a na čele mu naskočily hluboké vrásky. „Teď si na něco vzpomínám. Viděl jsem nedaleko toho urozeného pána, co ho zabili, nějakého řeholníka. Měl černý hábit, jaký nosívají benediktini, a přes hlavu přetaženou kápi…“

„A tohle jsi mi nemohl říci hned po té mši?“ vybafl na hrbatého kostelníka hejtman Mikuláš.

„Vy jste se mě na nic neptal, pane královský hejtmane,“ odvětil chrámový sluha a jeho námitce se nedalo nic vytknout.

„Co dělal ten benediktin?“ zeptal se Jakub.

„Já jsem ho viděl chvíli před tím hrozným mordem…“

„Stál blízko Hynka z Lichtenburka?“

„Myslím, že ano, ale jist si nejsem. Já jsem, prosím, neznal pana Hynka z Lichtenburka. Dozvěděl jsem se, kdo to je, až potom, co ho zabili.“

„A kdy jsi ještě viděl toho benediktina?“

„Já jsem stál tady za závěsem u vchodu do sakristie. Ten benediktin vešel dovnitř.“

„Ty jsi ho pustil?“

„Nikdo mi nepřikázal, abych ho nepouštěl. Já jsem si myslel, že přijel s panem arcibiskupem z Prahy.“

„Aha,“ pokývl hlavou Jakub. „A co bylo potom?“

„Jak potom?“ nechápavě se na něho podíval kostelník.

„Potom co vešel ten černý mnich do sakristie,“ dodal za Jakuba hejtman Mikuláš.

„Co by bylo? Asi zase vyšel ven z našeho chrámu. Nehlídal jsem ho. Myslel jsem si…“

„Že patří k arcibiskupovi,“ smutně dodal Mikuláš.

„Jak to víte?“ podivil se hrbáček.

Jakub se musel usmát. Ale zároveň ho cosi napadlo. „Říkal jsi o tom benediktinovi ještě někomu?“

„Říkal,“ rozzářil se kostelník. „U nás v krčmě U Zlatého draka. Jeden chlapík se mě vyptával, kdo všechno byl na mši, tak jsem řekl, že Jeho královské Milosti a také Jeho Eminence pan arcibiskup s jedním benediktinem a…“

„Měl byste ho dát hlídat, pane královský hejtmane. Nejlépe ho zavřít do městské šatlavy,“ přerušil hrbáčka Jakub.

„Zavřít? Mě? Proč? Vždyť jsem nikoho nezabil!“ zakvílel nešťastný kostelník a málem se rozbrečel.

„Ale někdo by mohl zabít tebe. Zřejmě jsi viděl něco, co jsi vidět neměl,“ pronesl pochmurně Protiva.

V

Vlašský dvůr, sídlo královské mincovny a mincmistra, nechal nedávno král Václav IV. rozšířit o dvoupatrový královský palác, nazývaný též „Vysoký dům“, a opatřit silnými hradbami. V prvním patře „Vysokého domu“ se nacházela „královská světnice“, vlastně sněmovní sál, v průčelí ozdobený znaky zemí Koruny české, tedy Čech, Moravy, Slezska a Horní a Dolní Lužice. Když král pobýval v Kutné Hoře, právě v této místnosti úřadoval.

Cožpak o to, pro něj samotného byla „královská světnice“ dostatečně důstojná a reprezentativní, ale pokud se sešli představitelé stavů na zemském sněmu, zdaleka nemohla stačit. Pouze někteří mohli usednout na tvrdé sesle, ale většina při sněmovním rokování stála a tím více se snažila ty druhé překřičet. A to sem ještě otevřenými okny pronikalo nesnesitelné bouchání kladivy z mincovny a také zápach z hutě, kde se šmelcovala stříbrná ruda.

„Svatý Bože, zavřete ta okna,“ vzkřikl nejvyšší purkrabí Čeněk z Vartemberka.

Jako z udělání byli sluhové připravení k tomuto účelu na opačné straně místnosti, než se nacházelo nádvoří, a museli se tudíž prodírat mezi hustě namačkanými účastníky sněmu.

Král Václav IV., který se rozvaloval v kůží potaženém křesle pod erby zemí Koruny české, se mračil. Neměl podobná shromáždění rád, ale nezbývalo mu než je svolávat, pokud si chtěl vymoci mimořádné daně. Jenže potom, co hned při úvodní mši svaté, kterou mělo být rokování zahájeno, kdosi zavraždil pana Hynka z Lichtenburka, nikdo na daně ani nevzdechl.

„To už přestává všechno,“ rozkřikl se právě opavský vévoda Hanuš a rozčileně mával rukama, „mordýř je přímo mezi námi a královští zbrojnoši jsou bezmocní.“

„Jak víš, že je mordýř mezi námi, Hanuši?“ rozzlobeně zvolal král.

„Pokud je mi známo, na mši byli jen účastníci sněmu a nikdo cizí. Pan hejtman Mikuláš samozřejmě vraha nevypátral. Jak by také mohl, že? Přece nemůže ukázat prstem na některého z urozených pánů! Co když je to třeba támhle Haralt z Kunštátu nebo královský rada Jan Čúch ze Zásady či třeba Vilém z Hradce…“

„Tak dost, to už přeháníte, pane Hanuši!“ zvolal Čeněk z Vartemberka. „Nedovolím, aby byli napadáni přítomní šlechtici.“

„Pché, kdo je to, Jan Čúch?“ ušklíbnul se vévoda. „Prý šlechtic! Jeho táta měl tvrz, co vypadala jak selská chalupa, kdežto synáček se vlichotil do přízně samotného panovníka a nyní beztrestně krade jako straka…“

Hanuš Opavský nedořekl své obvinění, protože rozlícený Jan Čúch se s taseným mečem dral zástupem sněmovníků k němu a křičel: „Ještě slovo a jsi synem smrti!“

„Tak tomu říkám doznání! Stejně jako jsi zabil pana Hynka, chceš nyní zabít i mne, pokrevního příbuzného českých králů? Jen pojď, jestli si troufáš! Udělám si z tebe masovou kaši k večeři!“

Král se otráveně zvedl, uchopil za ruku svou choť a důrazně směrem k ní pravil: „Pojď, drahá Žofie, nemusíme snad být u této hospodské rvačky.“ Po těchto slovech se panovnický pár zvedl a za doprovodu několika zbrojnošů se vydal k nejbližšímu východu ze sněmovní síně. Mezitím už kdosi, snad Jindřich Lefl z Lažan, zastavil deroucího se Jana Čúcha a s pomocí ostatních mu vykroutil z ruky obnažený meč. Rozčilený Vartemberk se rázem uklidnil a honem předal slovo nejvyššímu sudímu Ondřeji z Dubé.

„Vzácní páni, mohu vás ubezpečit, že vrah pana Hynka z Lichtenburka bude brzy dopaden. Právě dnes přijel do Kutné Hory zástupce královského sudího Jakub Protiva z Protivce a nyní spolupracuje s královským hejtmanem Mikulášem z Pístného na vyšetření onoho ohavného zločinu.“

„Kdo je to, ten Jakub Protiva?“ zajímal se Ota z Bergova.

„Nejlepší vyšetřovatel v celém království,“ hlasitě mu odpověděl Ondřej z Dubé.

„Vážně?“ pochybovačně se zatvářil Ota a obrátil zrak na královského kancléře Václava Králíka. Ten zachytil jeho pohled a mírně pokývl hlavou a zamračil se:

„Musím s pánem z Dubé souhlasit, i když to neříkám rád.“

„Máte snad něco na svědomí, vážený probošte?“ ušklíbl se Jan z Michalovic.

„Ten Protiva je drzý a nechová vůbec žádnou úctu k nejvyšším královským úředníkům,“ ponuře prohlásil Václav Králík.

„Právě takového muže teď potřebuji,“ sebejistě pronesl Ondřej z Dubé. „Jen si vzpomeňte, že dostal na popraviště i bývalého nejvyššího podkomořího Zikmunda Hulera.“

„To byl on?“ překvapeně se otázal Haralt z Kunštátu. „Pak je to ovšem muž na svém místě.“

„Však jsem mu pomohl,“ dal se slyšet opavský vévoda a po tváři se mu rozlil široký úsměv, který vůbec nesvědčil o tom, že ještě před chvílí se chtěl pobít s Janem Čúchem ze Zásady. „A vůbec, Vartemberk by měl, když odešel panovník, prohlásit sněm za skončený. Alespoň já odjíždím domů do Opavy.“

„Každý, kdo opustí Kutnou Horu, vystavuje se nebezpečí, že upadne do podezření z vraždy,“ vzkřikl Ondřej z Dubé.

„Jen to zkuste, pane nejvyšší sudí! Já také odjíždím na svůj hrad,“ odsekl na to Jan z Michalovic a ve sněmovní síni rázem propukl ještě větší zmatek.

VI

Pohrůžka Jana z Michalovic nebyla vyřčena naprázdno. Jednání zemského sněmu se rozpadlo a na druhý den se královská světnice ve Vlašském dvoře zaplnila jen asi z poloviny. Jako pouhý divák se tu objevil i pomocník královského sudího Jakub Protiva z Protivce, a kdyby neměl na krku vyšetřování té podivné vraždy při mši svaté, docela by se býval bavil. Rokující páni, rytíři, duchovní a zástupci královských měst křičeli jeden přes druhého a nejvyšší purkrabí Čeněk z Vartemberka zjevně rezignoval na řízení schůze. Prostě ho ostatní překřičeli. Král Václav s královnou Žofií chyběli, panovník jenom vzkázal, že se nedostaví dříve, dokud se jednající nedohodnou a neschválí mu mimořádnou daň. A tomu se každý rád vyhnul. Zavraždění pana Hynka z Lichtenburka bylo k tomu vhodnou záminkou.

„To není zemský sněm, ale hádání babek na tržišti,“ usoudil Jakub a hejtman Mikuláš na jeho slova jen s hořkým úsměvem přikývl. „Co tu vlastně hledáme,“ otázal se Protivy a ten zcela vážně prohlásil:

„Vraha, milý hejtmane.“

„Myslíte?“ podivil se Mikuláš z Pístného.

„Pokud jím nebyl ten tajemný černý mnich, kterého spatřil kostelník od Svatého Jakuba, potom to musel být někdo z účastníků sněmu. To dá přece rozum.“

„Hmmm,“ zamručel hejtman, který už si toho dne musel znovu vyslechnout panovníkovo hromobití na svoji hlavu. Václav IV. se totiž náramně rozhořčil nad tím, že stále ještě nedopadli pachatele ohavného mordu.

„Vám se to mluví, pane z Protivce. Vy nechodíte k Jeho královské Milosti na kobereček a nemusíte poslouchat jeho nadávky.“

„Je mi vás líto, hejtmane. Znám našeho panovníka natolik, abych tušil, čeho všeho je schopen. Nicméně nemohu se zbavit dojmu, že se možná právě teď na našeho vraha díváme, jenže na něj nemůžeme ukázat prstem.“

„Upřímně řečeno, raději bych byl, kdyby tím vrahem byl onen černý mnich, kterého viděl kostelník, než některý ze zde přítomných vznešených a urozených pánů. Dovedete si představit, že bychom někoho takového nařkli ze zločinu tak ohavného, jakým je sprostá vražda? Co by nám asi tak řekl? Nepochybuji, že v té chvíli bychom měli do žaláře blíže my dva než on.“

„Nepodléhejte panice, hejtmane. Žádný strom přece neroste až do nebe. A budeme-li mít po ruce pádné důkazy, nebude ani náš král držet nad sebeurozenějším pánem ochrannou ruku.“

„Já vím, že jste sice usvědčil i bývalého podkomořího Zikmunda Hulera za zločinu a dostal ho na popraviště, ale podruhé by se vám to už nemuselo podařit,“ skepticky poznamenal Mikuláš. „Mimochodem, neptal jste se Jeho Eminence arcibiskupa na toho podezřelého benediktina?“

„Mluvil jsem jen s nejvyšším sudím, panem Ondřejem z Dubé, který mi slíbil, že tuto otázku arcibiskupovi položí. Zatím stále ještě nevím, jak pořídil.“

V té chvíli to v královské světnici nečekaně zašumělo a herold jasným hlasem zvolal: „Jeho Milost Václav toho jména čtvrtý, král římský a král český!“

Panovník s nakadeřenými světlými vlasy, oblečený v červeném, zlatě zdobeném kabátci a úzkých modrých nohavicích, se rozhlédl po přítomných. Říšští kurfiřti ho sice před časem zbavili titulu římského krále a zvolili na jeho místo Ruprechta Falckého, ale Václav se přesto i nadále považoval za římského krále. Však také na svém kabátci neměl vyšitého českého dvouocasého lva, ale říšského orla.

Za napjaté pozornosti všech přítomných došel nejistým, vratkým krokem do čela síně, zjevně už od rána holdoval vínu, jak mu to prý předepisoval jeho lékař Zikmund Albík z Uničova, a bez souvislosti vyštěkl na přítomné: „To jste udělali naschvál!“ Síň oněměla. Nikdo nechápal, co tím král myslí.

„Ta vražda byl komplot proti mimořádné dani!“

Kancléř Václav Králík zvedl ruku, aby něco řekl, ale Václav mu nedovolil promluvit: „Nepřerušuj mě, probošte!“

„Já vás nepřerušuji, Milosti!“

„To bych si také vyprosil!“ Král se od Václava Králíka odvrátil a zavrčel na nejvyššího purkrabího: „Ohlas přerušení zemského sněmu.“ A spíše pro sebe procedil skrze zuby: „Tohle vám nedaruji, zvyjebanci!“ Po tváři mu přelétl poťouchlý úsměv a tentokrát pevným krokem opustil královskou světnici. Rázem se znovu rozpoutal chaos, jeden křičel přes druhého a v té vřavě si Jakub Protiva ani nevšiml nastrojeného nevysokého mladíčka, který mu chtěl cosi říci. „Pane z Protivce!“ opakoval už poněkolikáté a stále zesiloval hlas, až konečně se k němu Jakub obrátil.

„Já jsem Oldřich z Lichtenburka, nejstarší syn Hynka z Lichtenburka. Mohl bych s vámi hovořit?“

Protiva se zarazil a opatrně se zeptal: „Vy jste syn toho…“

„Ano, můj otec byl zavražděn při mši svaté v arciděkanském chrámu svatého Jakuba.“

„Máte snad nějaké podezření, kdo to mohl udělat?“ Protiva se na módně vystrojeného mládence se zájmem podíval. Oldřich z Lichtenburka měl podobně nakadeřené vlasy jako král Václav, což jeho bezvousé tváři dodávalo poněkud zženštilého vzezření. Na sobě měl kabátec na pravé straně modrý, na levé žlutý, kdežto u nohavic tomu bylo naopak. Pravá byla žlutá a levá modrá. Špičky jeho škorní z jemné hnědé kůže mířily vzhůru jako malé věžičky.

„Podezření bych tomu neříkal. Každopádně té vraždě předcházelo něco velmi divného. Mohli bychom si o tom někde v klidu popovídat?“ otázal se mladý šlechtic.

„Ale jistě,“ horlivě souhlasil Jakub. „Nedaleko je hostinec U Sedmi andělů. Náhodou jsem tam ubytován.“

„Dobrá,“ souhlasil Oldřich. „Ale byl bych nerad, kdyby nás dva někdo viděl odcházet spolu. Mám k tomu své důvody.“

„Půjdu tedy napřed,“ chápavě přikývl Protiva, ačkoliv nechápal vůbec nic. „A co vy, hejtmane?“ obrátil se na Mikuláše z Pístného. „Doprovodíte mne?“

„Musím dohlédnout na královské stráže. Jestli Jeho Milost myslí přerušení sněmu vážně, budu s tím mít spoustu starostí.“

Rozloučili se jen pokývnutím hlavy a zástupce královského sudího opustil Vlašský dvůr.

VII

Jakub Protiva příliš nestál o to, aby se s ním mladý Lichtenburk sešel v lokále hostince, kde by byli všem lidem na očích. Kdoví zda by mezi nimi nemohl být někdo, kdo má s vraždou pana Hynka něco společného. Kdyby někdo takový viděl zástupce královského sudího, jak si povídá s Oldřichem z Lichtenburka, mohlo by ho to varovat. Naštěstí byl lokál stejně beznadějně plný. Nahrnul se sem snad každý, kdo měl co dělat se zemským sněmem, ať už se jednalo o přímého účastníka nebo někoho z doprovodu. A proto Protiva, sotva vešel k Sedmi andělům, zastavil se u mladičké světlovlasé šenkýřky, která právě nesla hned šest korbelů piva.

„Něco bych od tebe chtěl, holubičko.“

Děvče odseklo: „Nevidíte, pane, že mám práci?“

„Snad nemusí být hned tak zle,“ usmál se Jakub a mezi dvěma prsty mu zasvítila velká stříbrná mince.

Šenkýřka si ho prohlédla a usoudila, že se jí ten chlapík docela zamlouvá. Není už sice nejmladší, ale má hezký pravidelný obličej, byť protkaný vráskami, a vysokou urostlou postavu. A stříbrná mince, pokud bude mít sestřičky, také není k zahození.

„Chcete se pobavit, pane? Ale až tady skončím.“ Lehce si špičkou jazyka olízla rty a v očích jí zajiskřilo.

„Milá panno, nechci se tě dotknout, ale neměl jsem na mysli laškování,“ poopravil její představy Protiva, ale hned vzápětí ho kdosi u dlouhého stolu přerušil výkřikem: „Hej, co je s tím pivem?“

„Už jdu!“ zavolala šenkýřka a vrhla na Jakuba zoufalý pohled.

„Kdyby se na mne někdo ptal, budu u sebe ve své komnatě,“ honem jí pošeptal Protiva a zasunul jí stříbrnou minci do výstřihu. Poté se otočil a vešel na chodbu, odkud vedly dřevěné schody do patra. Ještě než k nim došel, znenadání do něj vrazil lehce opilý mladík. Měl nakadeřené kaštanové vlasy, které mu padaly do čela, a na sobě jasně modrou pláštěnku, na širokých rukávech opatřenou třepením. „Co tu překážíš, chomoute?“ vyjel na Jakuba. Ale ten po něm hmátnul a svou silnou pravačkou mu stiskl krk se slovy:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražedná mše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.