Stanislav Češka

SMRT EXPREMIÉRKY

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2014

© moravská Bastei mOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN ePUB 978-80-243-6867-2

ISBN Mobi 978-80-243-6868-9

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému kritikovi

této knihy.

V tomto románu vyprávím příběh úzce se dotýkající příjemné jihomoravské vesnice jménem Hrádek, kterou jsem měl tu příležitost navštívit jako svatební svědek a host v létě roku 2013. Jak je zvykem v mých knihách, odehrává se i tato ve (více méně) skutečném a reálně existujícím prostředí. Stejně tak jsou zde odkazy na reálné události ze vzdálené i méně vzdálené historie Hrádku. Příběh sám je ovšem vymyšlený a k dramatickým událostem v něm popisovaným v Hrádku samozřejmě nikdy nedošlo. Hrádek se však mé paní i mně se svojí krajinou a památkami moc a moc zalíbil a my si umínili, že se sem budeme určitě vracet. Proto si tuto knihu dovoluji věnovat také této milé a rázovité jihomoravské obci, ztělesňující to, co člověk musí na jihomoravské krajině a jejích lidech milovat.

Tuto knihu bych si dovolil rovněž věnovat památce vynikajícího odborníka ve forenzní medicíně, světoznámého rakouského profesora patologické anatomie, Hanse Bankla. Pan profesor Bankl už bohužel několik let není mezi námi, nicméně jeho poutavě psané knihy jsou pro mě při psaní mých románů neustálým zdrojem poučení v oboru soudního lékařství.

Rád bych také poděkoval:

Kamarádu Jardovi Kučerovi a jeho paní Ivetě, jejichž svatba, při které jsem měl tu čest být Jardovi za svědka, byla „katalyzátorem“, který nastartoval moji fantazii k napsání tohoto románu.

Paní Marii Zakopčanové, která mě nasměrovala na zajímavou historii obce Hrádek.

Panu Ondřeji Kubicovi, starostovi obce Hrádek, za laskavé poskytnutí informací o obci.

Panu plukovníku Blahákovi z jihomoravské SKPV za laskavé objasnění postupů práce kriminalistů a upřesnění činností policie na místě činu. Výslovně však zdůrazňuji, že případné faktické nepřesnosti v tomto románu jsou výhradně způsobeny mnou a jsou daní za beletristické zpracování příběhu.

Prvnímu hlavnímu komisaři (Erster Polizeihauptkommissar) Bernhardu Giglovi, veliteli Policejní stanice (Polizeiinspektion) Bad Tölz za laskavé objasnění toho, jak pracují bavorské policejní i kriminální stanice.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, stejně jako jisté úřady a instituce v příběhu zmiňované, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh a všechny osoby v něm jsou vymyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými osobami či událostmi je čistě náhodná.

Pokud by se však přesto někomu zdálo, že následující příběh připomíná jeho životní osudy či osudy lidí v blízkém nebo vzdáleném okolí, je to čistě jeho představa, kterou dotyčnému nemohu vymlouvat. V žádném případě se však s takovou představou ovšem nemohu ztotožnit a neztotožňuji.

1

Když se můj mobil rozehrál, krátce poté začaly dělat randál i na stole se povalující přístroje Jardy, teda majora Jaroslava Motla z brněnské kriminálky, a jeho čerstvě vyženěné manželky, docentky Kateřiny Houdkové, nyní již Kateřiny Motlové, zástupkyně přednosty Ústavu soudního lékařství při Lékařské fakultě Masarykovy univerzity. A mně, aniž bych se podíval na displej telefonu, kdože mi to volá, začínalo být díky tomu, čí přístroje se téměř ve stejném okamžiku ozvaly, jasné, že přichází notná dávka problémů. A že se nám to pěkné svatební odpoledne v Hrádku začíná pomalu, ale jistě kazit…

2

Káča, tedy Kateřina Houdková, nyní už vlastně Motlová, Houdková se jmenovala ještě tehdy, když tenhle případ začínal, kromě toho, že byla velice krásná a chytrá žena, byla také neomezenou vládkyní nad pitevnou brněnského Ústavu soudního lékařství a neohroženě směřovala k tomu, aby povýšila z docentky na profesorku. Její publikační činnost, pedagogické úspěchy na Lékařské fakultě Masarykovy univerzity a vůbec odborná erudice a věhlas v tuzemsku i cizině dávaly tušit, že profesorský titul už Káče, jak jí kamarádi, mezi které jsem patřil i já, říkali, příliš vzdálený není.

Lidi, kteří Káču potkali poprvé a netušili, s kým mají tu čest, vždycky poněkud dost udivilo, když zjistili, že ta křehká a elegantní mladá žena, Káče ještě zdaleka nebylo čtyřicet, se dennodenně hrabe v mrtvolách a s pitevním sekáčkem nebo pitevní pilkou na kosti zachází stejně samozřejmě a zručně jako s řasenkou nebo rtěnkou. A ti, kteří Káču znali z hlediska profesionálního, dobře věděli, že lepší odborník v oboru soudního lékařství je v České republice těžko k nalezení. Často si ji ke konzultacím zapeklitých kriminálních případů zvali i do zahraničí. Pokud někdo rád v televizi sledoval Sběratele kostí, tak Káča byla kombinace doktorky „Kůstky“ Brennanové a doktorky Saroyanové. Drobný rozdíl byl ovšem v tom, že obě zmíněné dámy jsou postavy televizní a Káču stvořil skutečný život. A jak jsem s úsměvem říkal já, obě televizní hvězdy forenzní medicíny by si pokládaly za čest, pokud by mohly Káče asistovat.

A Jarda Motl? To byl asi můj největší, přímo životní kamarád. V první polovině 90. let jsem opustil poněkud dosti znechucený a otrávený policejní sbor. Měl jsem už dost věčných reforem, které policii dovedly až tam, kde se nachází dnes. Spolu se mnou podobně „hlasovala pro reformy nohama“ řada mých zkušených kolegů. Spousta z nich se stala advokáty a s erudicí sobě vlastní najednou obhajovali ty, kterým dříve zařizovali pobyt v nápravných zařízeních. Mnohdy jim to určitě nečinilo takové potěšení jako práce u policie, jenže holt nějak se živit musíte. A bohužel, tento způsob obživy byl poněkud lukrativnější, než práce u policie. Jiní se stali soukromými detektivy nebo založili různé soukromé bezpečnostní agentury, další začali dělat něco úplně jiného a ti starší odešli do důchodu. A všichni, kteří na ně měli nárok, si po letech často nepříjemné služby užívali výsluh, protože správně tušili, že s postupem času to v tomto ohledu lepší nebude.

Já jsem se rozhodl založit soukromou detektivní agenturu o jednom muži a stal se sám sobě zaměstnavatelem, šéfem i podřízeným. I když snad mohu trochu neskromně poznamenat, že taje detektivního řemesla dobře znám, musím pokorně uznat, že jsem měl také notnou dávku štěstí.

V začátcích svého soukromničení jsem se přimotal ke třem případům únosů dětí podnikatelů české, ruské a arabské národnosti (v tomto pořadí). Pod pečlivým dohledem všech svatých a také díky tomu, že jsem byl mladší a lehkomyslnější, jsem všechny děti vrátil vylekaným rodičům a vše více méně bez úhony přežil. Tím myslím pouze s minimem olova v méně podstatných částech těla. Všechny tři rodičovské páry byly velice movité, jinak by jim děti nikdo neunášel. Byli to však také slušní lidé, milující své děti, kteří dokázali být vděční tomu, kdo pro jejich ratolesti nasadil svůj život. Takže mě finančně zabezpečili až do smrti. Ani dnes však raději nemluvím o tom, jakým způsobem jsem si tehdy počínal. Jak bych to tak velice kulantně formuloval – mé tehdejší jednání bylo na úrovni té doby. Dnes ho raději nebudu moc rozebírat. A budu rád, když už něco takového víc nezažiji.

3

Díky odchodu od policie jsem tehdy uvolnil své místo „šéfa přes vraždy“ na brněnské krajské kriminálce. Po tomto svém životním kroku jsem očekával já, moji už bývalí podřízení i věci znalí kolegové kolem, že mým nástupcem bude jmenován právě Jarda. Jednak proto, že byl mým zástupcem, a potom také proto, že lepší a chytřejší kriminalista se tehdy v Brně, ani v přilehlém kraji u policie nevyskytoval. Moudří nadřízení ovšem tento názor nesdíleli a náš tehdejší šéf s jejich požehnáním na mé místo jmenoval čerstvě vystudovaného právníka s krátkou koncipientskou praxí, jehož hlavní kvalifikací pro policejní vedoucí post bylo to, že byl šéfovým synovcem a zpracoval diplomovou práci na téma prevence kriminality, jež byla vysoce oceňována teoretiky, kteří ovšem k ulici ani nepřičichli a nikdy žádný kriminální případ v praxi nevyřešili. Tito takéodborníci připomínali svojí erudicí známý citát Karla Čapka o kriticích. Že totiž kritik přesně ví, jak má vypadat dobrý román, a také by jej napsal, pokud by to ovšem uměl. Podobně obdivovatelé zmiňované diplomové práce přesně věděli, jak řešit závažné kriminální případy. A také by je vyřešili, pokud by…

Šéfík své rozhodnutí tehdy zdůvodnil tím, že na kriminálce musí zavát nový, svěží vítr. Vítr navíc podpořený moderními a neotřelými poznatky. Bohužel ten vánek měl několik vad. Mladý talent byl přes své literární střevo ještě pitomější než jeho strýc. I když se to zdálo být nemožné. Podobně jako strýc však měl ty správné porevoluční politické konexe. Bohužel, tedy bohužel pro toho mladého pitomce, práce u kriminálky zabývající se nejtěžšími zločiny je něco zcela jiného než detektivní seriál v televizi a hloubání u pracovního stolu podpořené zamyšleným pohledem do monitoru počítače.

To mladý nadějný policejní manažer zjistil, když se při jednom zatýkání dokonce postřelil. Nedal totiž na varování svých zkušených podřízených a odjištěnou pistoli nosil podle vzoru televizních detektivů zastrčenou za opaskem kalhot nad půlkami svého zadku. To aby včas tasil na náhle se objevivšího zlosyna.

Do jeho zadku jej náboj z vlastní zbraně umístěné za opaskem také přesně trefil. Za neskrývaných úsměšků policejního okolí dostal ten „hrdina“ vyznamenání Za statečnost. A nakonec to dotáhl až na post ministra vnitra. Rány, které tenhle politicky protřelý génius policii v této vysoké funkci zasadil, rušením útvarů pro boj s finanční kriminalitou počínaje a rušením policejních služeben v rámci úspor konče, budou bolet policii i ty, jimž by měla pomáhat a které by měla chránit, ještě hodně dlouho.

Pravda je ovšem to, že ne všichni si mysleli, že tenhle týpek je blb a podrazák. Kromě jeho spolustraníků k němu cítili velké sympatie ti, které policajti lapají, aby je pak občas soudy pustily zase na svobodu. Policii samozřejmě nelze pouštět žilou do nekonečna. Díky odchodům mnoha zkušených policajtů z léta těžce zkoušeného českého policejního sboru měli mnozí gauneři, ať už v oblecích nebo montérkách, mnohem snadnější život.

Nicméně pro Jardu byla cesta po oné spektakulární trefě do zadku, která se zapsala do policejních análů, volná. Konečně byl na mé místo jmenován on. Díky tomu také na brněnské kriminálce byly a jsou poměry podstatně lepší než u mnoha jiných kriminálních útvarů. Jarda Motl totiž je ze staré policajtsko-četnické rodiny. Už jeho praděd sloužil za Rakouska a potom v nově vzniklém Československu u četnictva. Následovali děda a otec jako příslušníci brněnské policie či posléze Veřejné bezpečnosti. Z tohoto výčtu je zřejmé, že Jarda měl tohle řemeslo zadřené hluboko pod kůží a nemohl se s ním rozloučit, i když jej poměry u sboru prudily podstatně víc než mě. Byl to prostě srdcař, který díky svému nadšení dokázal vychovat i řadu mladých policistů, pokud tedy měli zájem. Díky takovým Motlům žila naděje, že budoucnost naší policie, přes všechna příkoří jí politiky činěná a přes více či méně pitomé reformy zaváděné moderními, mladými, progresivními manažery, by snad, eventuálně, možná nemusela vypadat tak špatně.

V každém případě však od doby Jardova usazení do šéfovského křesla se mu povyšování kromě více méně povinného povýšení na kapitána vyhýbalo. I když se jemu a jeho podřízeným vyhýbaly také průšvihy a naopak přibývalo úspěchů, což se projevovalo ve vysoce nadprůměrné objasněnosti případů řešených Jardovým týmem. Začínal jsem si myslet, že služební hodnost vrchního komisaře spojená s kapitánskými nárameníky bude to nejvyšší, čím Policie ČR Jardu ohodnotí. Tedy ne, že by si další povýšení Jarda nezasloužil. Jeho problém byl ovšem v tom, že neměl ty správné předpoklady pro dělání kariéry. Tedy oddaný pohled směrem k šéfům, chápavé přikyvování blbostem kanoucím jim z úst a bezohledné buzerování podřízených, aby se udělala i ta největší pitomost, kterou si šéfstvo přeje. Ať by to mělo stát cokoliv. Třeba několik víkendů strávených při nesmyslné pátrací akci. A potom také to, že šéfům se zásadně odpovídá „ano“ a stejně zásadně se nic nenamítá proti jejich plánům, byť jsou jakkoliv hloupé.

Ne že by tohle všechno Jarda nevěděl. To zase věděl a moc dobře. Jenže mu šlo především o práci a v žádném případě nehodlal být správným leštičem klik a vlezdoprdelkou, který záda svých podřízených používal k tomu, aby se po nich vyšplhal, a aby jeho kariéra tak nabrala strmý směr vzhůru. Dokonce, což už byla „drzost“ nevýslovná, se svých podřízených bez ohledu na nepříjemnosti sobě způsobené dokázal před šéfy zastat, což mu ovšem samozřejmě nebránilo v tom, aby je, tedy své lidi, potom zdrbal jak alíky, pokud si to zasloužili. Takové drbací akce ovšem konal v soukromí svého útvaru, a pokud to nebylo nutné, nevynášel je ven.

Že Jarda byl jedním z nejlepších kriminalistů, které naše čacká policie kdy měla, bylo pro pořádnou kariéru, bohužel, stejně jako v jiných odbornostech ve státních i nestátních firmách v naší drahé, těžce zkoušené zemi a v tomto čase, samozřejmě málo.

4

To, že se Jardovi vyhýbalo povýšení, vadilo mně asi víc než jemu. Byl jsem proto velice rád, když jsem před nedlouhou dobou mohl přispět k tomu, že se konečně dočkal majorské hvězdy na své parádní uniformě. Šlo tenkrát o nadmíru dramatické události, které vyvrcholily ve Starém Městě a okolí a kdy se nám povedlo zachránit velkomoravskou kroniku, o jejíž existenci si archeologové a historici ani netroufali spekulovat.

Výsledkem této akce byla sláva přenáramná a Jardova už tak velká proslulost se ještě zvýšila. Dočkal se tehdy povýšení za „záchranu národního dědictví nevyčíslitelné hodnoty“. Z obvykle dobře informovaných zdrojů na Ministerstvu vnitra se dokonce začaly šířit zvěsti o tom, že by měl Jarda při pravidelném dekorování 28. října na Pražském hradě dostat metál z rukou hlavy státu. To už se však „správné a prověřené kádry“ v resortu Ministerstva vnitra a vedení Policie ČR probudily a daly těmto snahám razantní zpátečku. Jardu tenhle vývoj událostí nikterak nezdrtil a jen utrousil, že na takové šaškování stejně není.

Má spolupráce a spolužití s Jardou Motlem však neměly pouze služební rozměr. Svatba s Káčou nebyl první Jardův pokus strčit krk do manželského chomoutu. Už to je pěkných pár let, když pojal za manželku moc pěknou spolužačku z gymplu, se kterou kdysi jako student chodil, posléze se po matuře rozešli, aby se po čase znovu sešli. Bohužel, jak už to u manželství policajtů často bývá, pokud tedy jejich manželky nemají andělská křídla a spoustu porozumění, tento svazek nevydržel.

Manželka Jardovi sice povila dvě děti, kluka a potom ještě děvče. Krátce po druhém porodu to už však v Jardově manželství začalo povážlivě skřípat. Jarda byl doma čím dál víc pronásledován výčitkami kvůli tomu, co je běžným kořením života kriminalisty.

Nepravidelná pracovní doba, zrušená návštěva divadla, kam byly dlouho dopředu koupené lístky, kvůli takové „prkotině“ (slova Jardovy ženy) jako vražda mladé dívky nalezené v lese u přehrady, náhlé vyrušení od nedělního rodinného oběda kvůli jiné „prkotině“, zmizelému děcku, které všichni hledali a nakonec našli zavražděné…

Jardovy věčné omluvy samozřejmě nebyly brány v potaz, protože když někdo slyšet nechce, tak neslyší. A pokud Jarda nesměle špitl něco v tom smyslu, že si jej manželka brala už jako kriminalistu a dobře věděla, co ji v soužití s ním čeká, bylo odpovědí prásknutí dveřmi.

Nakonec si Jardova manželka nabrnkla velice movitého účetního, který byl sice dost otravný a namyšlený (podle mého názoru), měl však pravidelnou pracovní dobu a především podstatně větší plat než Jarda. Účetní dostal samozřejmě nakonec přednost před nepříliš bohatým, často uštvaným policajtem.

To by ještě nebylo tak neobvyklé. Onen účetní však měl za bratra vychytralého advokáta specializovaného na rodinné právo. Ten se ujal zastupování Jardovy manželky, své budoucí švagrové, při rozvodu. A to velice nemilosrdně. Jarda nechtěl věci hrotit kvůli dětem. Já mu sice dul do hlavy, že je vůl a že na to nakonec doplatí. Měl jsem totiž a mám vlastně dodnes známého advokáta, který by Jardu padnout nenechal.

Jarda si ovšem nenechal poradit a výsledkem rozvodu bylo to, že jej exmanželka ještě připravila díky dětem o společný byt, který pak stejně po čase prodala. Milý Jarda tak nakonec neměl kvartýr, ocitl se v podstatě ze dne na den na ulici. Kromě bytu pozbyl v podstatě i děti, které proti němu jeho bývalka s úspěchem štvala, protože na ně vůbec nebrala ohledy jako útlocitný Jarda a s ledovým klidem a vypočítavostí je stavěla proti otci. Podle soudního rozhodnutí dostal Jarda samozřejmě víkendy na styk s dětmi. Jenže následovala klasika – jednou byly děti nemocné, jednou se musely učit. Postupně své děti vídal méně a méně. Navíc byla atmosféra při těchto setkáních čím dál hustější, protože matka děti proti otci, Jardovi, promyšleně popichovala. Což samozřejmě nebyl problém, protože chlapec navštěvoval první třídu a děvčátko mateřskou školu. Obě děti byly tedy ve věku, kdy je taková megera, jakou byla a je Jardova exmanželka, svým promyšleným jednáním snadno ovlivnila a vysvětlila jim, jak je tatínek ve skutečnosti nemá rád, protože se jim vyhýbá. Že to vyhýbání bylo dílem jejím, děti samozřejmě nevěděly.

Když se Jarda pokusil tento problém mnoha rozvedených otců řešit u soudu, ještě se na něj přihlouplá kráva v taláru mající tuto záležitost na starosti, pod vlivem exmanželky a jejího švagra-advokáta, dívala málem jako na prznitele dětí.

Nakonec Jardovi zůstalo z jeho rozpadlého manželství jen jedno právo – platit alimenty. I když jsem mu to rozmlouval, nechtěl o děti dál bojovat, protože se obával toho, jak by je bývalka v tomto sporu dál a dál využívala a zneužívala. Až příliš velký dobrák Jarda jednoduše nechtěl, aby se jejich děti staly obětí jejich rozvodu. V posledních letech byl tak jeho styk s potomky nulový a Jarda jen doufal, že snad syn s dcerou přijdou k rozumu, až dospějí, což se ostatně blížilo. Tedy to dospívání. O zmoudření jsem já pochyboval, avšak Jarda stále doufal.

Jak jsem se už zmínil, rozvod znamenal také to, že Jarda přišel o byt. Já jej nazval společným bytem. Tím jsem ovšem myslel jen to, že v něm společně bydleli. Ve skutečnosti ovšem Jarda byt získal ještě před svatbou a potom byl tak pitomý, že ve stavu naivní zamilovanosti polovinu svého kvartýru přepsal na novomanželku. Ta se mu ovšem odvděčila tím, že za pomoci švagra advokáta připravila Jardu i o druhou polovinu bytu s poukazem na to, že jí byly přiděleny děti do péče, přičemž mu náhradou byla komická finanční částka. Za tu by si Jarda mohl pořídit tak sotva zahradní chatku. Na zahradu by už ovšem nezbylo.

Samozřejmě jsem svého kamaráda nemohl nechat na holičkách. Já už na tom byl tehdy finančně náramně dobře a lebedil jsem si ve své velké vile v Brně-Bystrci. Místa jsem tam měl habaděj. Jardu jsem tam tedy nechal delší dobu bydlet, než si našel svůj současný menší byt na sídlišti v brněnském Novém Lískovci.

5

Nový Lískovec se, jak to tak vypadá, stal pro Jardu i Káču takříkajíc životně osudový. Pro Brna neznalé se jedná o městskou čtvrť ležící v západní části Brna pod zalesněným Kamenným vrchem mezi brněnskými čtvrtěmi Kohoutovice, Starý Lískovec, Bohunice a Pisárky. Historie Nového Lískovce jako brněnské městské části není příliš stará. Novolískovecké pozemky totiž patřily původně většinou do katastru obce Lískovec, sousedící s Brnem. Katastrální území Lískovce bylo ovšem zrušeno ve druhé polovině 60. let 20. století, kdy vznikly nové brněnské městské části Starý a Nový Lískovec.

Dnes zde žije něco přes 10 500 obyvatel a podobně, jako tomu je i u mnoha jiných okrajových čtvrtí Brna, je tvořen v podstatě dvěma částmi. První, původní, kterou tvoří rodinné domky. V 70. letech potom v Novém Lískovci začala výstavba panelového sídliště, která v podstatě trvala až do konce minulého tisíciletí.

Hlavní průjezdná ulice původní části čtvrtě se jmenuje Rybnická. Pokud jedete do Nového Lískovce z centra, od Pisárek, táhlým stoupáním vedoucím lesem se dostanete na vršek tvořený mělkým sedlem, ve kterém uvidíte první domy Nového Lískovce a kde začíná zmiňovaná ulice Rybnická.

Ta se párkrát zatočí a klesá, aby se poté opět vydala vzhůru. Kousek za tímto místem, pyšnícím se trolejbusovou zastávkou, najdete po pravé straně patrový rodinný dům, který doktorka Kateřina Houdková zdědila po svých rodičích a který se stal novým domovem Jardy Motla.

Jarda nebyl žádný donchuán. Po rozvodu vystřídal jen pár krátkodobých známostí, až narazil, kde jinde než v brněnském Ústavu soudního lékařství, na doktorku soudního lékařství Houdkovou.

Ta v době, kdy se s Jardou profesně díky jedné nevábně vypadající i páchnoucí mrtvole setkali, vyhodila ze svého domu dlouholetého přítele, kterého v jejich posteli přistihla už s několikátou milenkou. Krásná doktorka poté prohlásila, že žádného chlapa už nechce vidět. A když, tak jen patřičně vykuchaného na pitevním stole. Toho jsem byl sám svědkem na jedné velice vydařené policajtské vypíjendě, na které mě Jarda zvával. Toto doktorčino rázné prohlášení doprovozené razantním potřesením jejího blonďatého ohonu, který tehdy zdobil její pohlednou a chytrou hlavu, tam vzbudilo nepokryté veselí.

Jenže doktorka byla tak pěkná, jak byla chytrá. A že byla hodně chytrá. Takže zůstávalo pořád dost těch, kteří by rádi využili toho, že elegantní doktorka je volná, a tedy, aspoň teoreticky, k mání. Nakonec však v boji o doktorku Houdkovou zvítězil Jarda, i když, také teoreticky, nebyl jedním z favoritů.

Těmi byli vyhlášení lamači ženských srdcí, mezi které Jarda rozhodně nepatřil. Doktorka Houdková ovšem byla skutečně inteligentní stvoření, které si ze svého velkého životního zklamání vzalo poučení. Podruhé nehodlala opakovat tu chybu, zamilovat se bezhlavě do nadmíru pohledného chlapa s charakterem bídáka. U Jardy neomylně vycítila, že sice není obvykle oblečený podle poslední módy a nesnaží se být hvězdou společnosti, avšak jedná se o rovného chlapa, který ji nebude podvádět. A tak jejich vzájemná náklonnost rostla. I Jarda totiž dobře pochopil, že ta křehká blondýnka nad pitevním stolem není to, za co se blondýny často, ať už právem, či neprávem považují. A že přes svoji navenek dávanou tvrdost a samostatnost se ráda opře o nějakého hodného a věrného mužského.

Vzhledem k tomu, že oba měli díky svému povolání hodně nepravidelnou pracovní dobu a nic neobvyklého pro ně nebylo ani to, že je někdo vytáhl z postele ve tři ráno nebo vyrušil od nedělního oběda, měli pochopení pro takové nepříjemnosti i u druhého partnera. Tedy většinou. Ony se tyhle radosti života násobí, pokud je jeden šéf kriminální skupiny a druhý expert forenzní medicíny. To se také může stát, že jeden do postele uléhá a druhému právě zvoní telefon. Tyhle radosti však oba s chladnou hlavou dokázali rychle zapomenout.

6

Káča byla podobně jako já nebo Jarda brněnská rodačka. Její rodiče však pocházeli z jižní Moravy. Maminka do Brna před lety přišla z obce Hrádek ve znojemském okrese poblíž rakouských hranic. Tam se její rodiče s dcerou přistěhovali po válce od Uherského Hradiště v rámci osídlování pohraničí po odsunutých německých obyvatelích toužících se dostat „domů do Říše“, což se jim po skončení druhé světové války díky Postupimské dohodě podařilo. Pravda, poněkud jinak, než si přáli.

Rodiče Káčina tatínka po válce zase přišli do nedalekých Jaroslavic. Svého syna a jeho bratra tam přivedli odněkud z Hané. Oba mladí lidé, tedy budoucí Káčini rodiče, se do sebe zakoukali už na základní škole a potom hlavně na zábavách doma i v okolí. Když přišli na studia do Brna, jejich vztah utěšeně vzkvétal, až se z něj narodila Káča. V Brně si s pomocí rodičů koupili domek v Novém Lískovci, ve kterém Káča vyrostla v pohlednou lékařku.

Bohužel pro Káču, oba rodiče jí už před delší dobou zemřeli a z prarodičů jí zůstala už jen hrádecká babička, tedy maminka Káčiny maminky.

Když Káča zůstala v Lískovci na Rybnické ulici v domku po rodičích sama, zjistila brzy, že je pro ni samotnou příliš velký. Jak na bydlení, tak na údržbu. S údržbou i úklidem jí pomáhali ochotní sousedé, kteří byli jednak milí, jednak pro ně šlo o vítaný přivýdělek, protože už také byli v důchodu.

Káče bylo v domě po smrti rodičů docela smutno. Svatbě se vůbec nebránila. Univerzitu už měla hotovou, bydlet měla kde, a založení rodiny tak nic nestálo v cestě. Když jí životní cestu zkřížil zmiňovaný hezoun, Káča se zamilovala jako malá holka. Na škole se totiž starala víc o medicínu než o kluky. Už si tedy myslela, že do domu našla vítaného mužského, jenže když zjistila, že onomu fešákovi poněkud „hučí v klacku“, jak říká lidová moudrost, bylo po lásce a Káča už začala přemýšlet o tom, že rodný dům prodá.

Potom si ovšem padli do oka z Jardou. Pravda, prostředí pitevního sálu neoplývalo zrovna lyrikou nutnou pro přeskočení zápalné jiskry lásky. Vzhledem k povolání Jardy a Káči to však vůbec nevadilo.

Když oba usoudili, že by jim to mohlo spolu klapat, Jarda svůj byt na lískoveckém sídlišti pronajal a přistěhoval se do Káčina domku, kde spolu, prozatím na zkoušku, začali bydlet.

Co bude dál, Jarda ani Káča zpočátku neřešili. Jarda se klidně mohl po čase do svého bytu vrátit, pokud by s Káčou došli k názoru, že jim to společně nefunguje.

Tato katastrofická verze se ovšem nekonala. Přes drobné mráčky na společné obloze nakonec oba došli k poznání, že lepšího, než je pro Jardu Káča a pro Káču Jarda, prostě nenajdou. A hrádecká Káčina babička, celá natěšená, mohla začít připravovat svatbu své milované a jediné vnučky. Na nesmělé Káčiny námitky, že si svatbu zařídí sami, rezolutně poznamenala, ať Káča zmlkne. Takovou příležitost si nemůže nechat ujít, zvlášť když Jarda už rodiče také neměl.

A tak jsem já přijal čestnou funkci Jardova svědka. O podobný úkol požádala Káča svoji kamarádku, laborantku Ivetu Zábranskou z Ústavu soudního lékařství.

7

Výše zmíněnou historii Jardova a Káčina života jsem právě probíral jednoho slunného čtvrtečního rána s kým jiným, než se svým kamarádem, kapitánem brněnské lodní dopravy Jendou Hornem.

Svatba Jardy a Káči se nás totiž přímo bytostně týkala obou. Já byl pověřen významnou rolí Jardova svatebního svědka, jak jsem vám už sdělil.

No a Jenda?

Ten byl zase požádán, zdali by se laskavě ujal hudebního doprovodu. Tedy ne samozřejmě na znojemské radnici při obřadu. Tam si vystačili sami. Až při té druhé a pro všechny mimo svatebčany důležitější části celé akce, při svatební hostině.

A proč „keptn Džon Horn“, jak Jeníka dobromyslně nazývali kolegové a kolegyně? Důvod byl zcela prozaický. Mezi kapitány lodní dopravy na Brněnské přehradě byli přehradními větry ošlehaní vlci, kteří kromě patřičného vzdělání pro ovládání přehradních korábů měli absolvované nejrůznější školy. A Jenda mezi nimi vynikal.

Nechybělo moc a místo špičkového lodního kapitána měla tato zem špičkového profesionálního hudebníka. Mladý Jeník totiž zdědil nepřehlédnutelné hudební nadání po svém otci, kdysi hvězdě několika hudebních divadel. Úspěšně proto absolvoval konzervatoř a výsledkem je to, že dodnes krásně zpívá a na velice slušné úrovni ovládá několik hudebních nástrojů, mezi nimiž je kytara a piano naprostou samozřejmostí.

Po absolvování školy potom ovšem brzy zjistil, že mladý, začínající hudebník zrovna nezbohatne a navíc na jeho hudební umění zrovna všichni nečekají. Dodělal si tedy dálkově strojní průmyslovku a muzicírováním si pouze přivydělával po večerech na různých zábavách. No, a když jednou některé ze svých nástrojů prodal, aby ve chvíli nouze bylo na pití – to bylo samozřejmě v době nezralého mládí, kdy na Jendu ještě nedohlížela jeho starostlivá paní – začínalo být pomalu jasné, že z Jeníka profesionální hudebník nebude.

Definitivní rozhodnutí v tomto směru přišlo v okamžiku, kdy bylo jasné, že se Jenda stane otcem a manželem. Od té doby přestal definitivně snít o tom, že světovou kulturu obohatí jako světoznámý hudebník a jako koncertní mistr objede svět za nadšeného potlesku narvaných sálů. Muzikou už si jen po večerech přivydělával, případně muzicíroval pro potěchu kamarádů a kolegů.

S Jardou Motlem se Jenda znal díky mně. Když tedy Jarda s Káčou potřebovali na svoji svatbu kvalitního hudebníka, bylo rozhodnuto.

A my dva, Jenda Horn a já, jsme v kormidelně jeho lodi za cesty do Veverské Bítýšky a zpět do Bystrce probírali poslední podrobnosti. Jako třeba, že v den Jardovy svatby, tedy o nadcházející sobotě, já naložím do svého auta nejprve svoji milovanou Lucku a potom se kolem sedmé dostavíme k Jendovu domu, on si do kufru mého auta naloží kytaru, elektrické piano a zesilovač s reproduktory, k tomu přidá manželku a všichni čtyři se vydáme na jih, do Hrádku, vstříc Jardovu svatebnímu dobrodružství.

Takhle z kormidelny, při pohledu na mírně zvlněnou hladinu Brněnské přehrady se vše zdálo jasné, jednoduché a fajn. Zdálo…

8

Když jsme onoho prosluněného srpnového sobotního rána přijeli k poměrně rozlehlému přízemnímu domku na jedné z bočních hrádeckých ulic, nebyli jsme první. Před domem už stálo několik aut a vše bylo pod dohledem zvědavých sousedů zvědavě vykukujících za záclonami.

V domě veškeré dění dirigovala Káčina babička za ochotné pomoci dvou kamarádek. Všechny tři dámy zapomněly na své roky a běhaly jak za mlada. Nemilosrdně nás navigovaly do kuchyně a přes naše protesty před nás předložily snídani s tím, že na oběd si ještě počkáme, a ať neprotestujeme a jíme, pokud je nechceme nazlobit.

To jsme samozřejmě nechtěli, už jen proto, že Káčina babička, jinak velice hodná a laskavá žena, toho rána vypadala neobyčejně přísně, nepřipouštěla na téma snídaně diskusi a my ji nechtěli rozčílit. Párky byly ovšem náramně dobré, rohlíky krásně křupavé, a tak nás to uposlechnutí pokynů Káčiny babičky nestálo příliš přemáhání.

Takže jsme se nadlábli a s ostatními hosty, mezi kterými převažovali policisté a pracovníci Ústavu soudního lékařství s případným rodinným doprovodem, vedli takové ty předsvatební řeči, které byly ovšem vzhledem ke složení diskutujících opepřeny vzpomínkami typu, ta mrtvola ale byla hnusná, toho grázla dostat byla fuška, a ten pitomec soudce ho potom pustil z vazby, načež jsme jej už víc neviděli, tedy toho lumpa, soudce bohužel ano, ta pitva utopence dva měsíce macerovaného v přehradní vodě byla fakt zážitek…

Nakonec jsme naše pro laika poněkud perverzní žvanění uťali, neboť se nám zjevila nastrojená nevěsta. Káče to v dlouhých, bílých šatech opravdu slušelo. Tedy ona byla pěkná v čemkoliv. Dokonce i ve svém hábitu s gumovou zástěrou, který nosila při pitvách. Jenže, marná sláva, krásná ženská ve svatebních šatech je ještě krásnější. Co si budeme povídat. Všichni mužští se po ní podívali se zalíbením a některé z přítomných dam zase s trochou závisti.

Nebylo už na co čekat. Velká chvíle Káči a Jardy v obřadní síni znojemské radnice se nekompromisně blížila, a tak jsme se směstnali do připravených aut a vydali se ve svatebně vyzdobené koloně do Znojma.

Tam šlo vše jak na drátku. Po pokynu ceremoniářky jsme napochodovali v určeném pořadí do obřadní síně, kde uprostřed vpředu byla přichystána místa pro novomanžele, kteří tak byli vydáni zcela všanc oddávajícímu, takto laskavě vypadajícímu a hovořícímu jednomu ze znojemských místostarostů. Jak už to ostatně při podobných událostech bývá.

Aby se oba členové oddávaného páru moc nebáli, jistili jsme vše já s Káčinou kolegyní Ivetou. Já za Jardovou levicí, ona za Káčinou pravicí. Kdo to zažil, dokáže si vše představit.

Řeč pana místostarosty byla dojímavá, stejně tak i hudební doprovod a verše, které zazněly. Dámská část zúčastněných zavlažila své kapesníčky větším či menším množstvím slz a zezadu jsem uslyšel nešťastné heknutí Jardova zástupce, po Jardově povýšení taktéž povýšeného kapitána Čeňka Boury. Jak mi pak už venku sdělil, ty nové boty jej už opravdu, ale opravdu sraly. Cituji doslovně.

Prostě správný svatební obřad, jak má být. Aby se novomanželé nemohli vymlouvat, že to nemysleli vážně, museli jednak panu místostarostovi ústně dosvědčit, že mají zájem o toho druhého, a nakonec vše stvrdit do patřičného dokumentu svými podpisy. Aby se však opravdu nemohli vymlouvat, přidali jsme své podpisy ještě my dva svědkové. A bylo vymalováno!

9

Po chvíli jsme už všichni seděli opět v autech a zamířili na nedaleký znojemský hrad, kde jsme se vyfotografovali na pozadí panorámatu města a také pod památnou rotundou.

Po této nutné zastávce už nic nebránilo tomu, abychom se opět vrátili do Hrádku, kde nás v místní restauraci čekala spousta jídla a pití.

Jen tak mimochodem, než se dal do svatebního oběda Jardův zástupce Čenda Boura, prohlásil, že se na ty nové a drahé křápy může opravdu vysrat, a rychle se přezul do turistických, dobře rozšlápnutých adidasek, které si s sebou prozíravě přivezl.

Po této malé Čendově přezouvací mezihře sledované jeho pobaveným okolím, jež ocenilo ležérní eleganci kombinace nového svátečního obleku a notně ošoupaných adidasek, už nic nebránilo tomu, abychom se pořádně nadlábli, na což někteří netrpělivě čekali, protože díky polednímu fotografování na znojemském hradě čas pokročil a mnohým vyhládlo.

Servírka a její kolega před nás postavili šunkové závitky s křenem a aperitiv na připití, načež mě Jarda vyzval, abych pronesl svatební projev. Vzhledem k tomu, že zrovna nesnáším sebestředné týpky, kteří se rádi poslouchají, a navíc jsem také patřil mezi ty, kterým vyhládlo, a to tak, že velmi, rozhodl jsem se pohovořit krátce, leč vřele a laskavě. Podle reakce okolí se mi to docela zdařilo, takže už nic nebránilo tomu, abych pozvednutím své sklenice dal pokyn k přípitku a mohlo začít všeobecné hodování.

Předkrm byl následován vynikajícím vývarem se spoustou domácích nudlí, načež se před námi ocitly talíře se svíčkovou jako od maminky nebo babičky. Vyberte si. Prostě to byla jedna báseň.

Kulinářský zážitek potom korunovaly hromady svatebních zákusků a koláčků, které záhy doplnily pořádné kusy svatebních dortů. To vše bylo zavlaženo alkoholickými i ve výjimečných případech, to pokud šlo o děti, nealkoholickými nápoji všeho druhu. Prostě všeho bylo až příliš a jak se komu ráčilo.

Jenda Horn si mezi vším tím jezením a pitím nachystal svoje hudební nádobíčko. Protože si hlasivky dobře promazal dvěma dvanáctkami podepřenými dvěma tuzemáky, mohl bez problémů i jódlovat, jak nám krátce předvedl. Po jódlovacím úvodu však už spustil svůj repertoár, který obsahoval populární skladby všeho druhu. Ve chvíli kolem Jeníka poskakovali všichni v tanečním rytmu i nerytmu, až se hospoda otřásala. Prostě – policajti a jejich spolupracovníci i rodiny zase jednou ukázali, že umí nejen chytat lumpy, nýbrž se i bavit. Vypadalo to tak, že se nám všem jednou podaří díky svatbě Jardy a Káči prožít příjemné odpoledne a večer daleko od zločinu a všech nepříjemností této země a přilehlého světa. Vypadalo to tak…

10

Když byla zábava v nejlepším, rozehrál se mi můj mobil. Trhl jsem sebou, až se na mě moje Lucka podívala poněkud vyděšeně. Ani jsem se své milované přítelkyni, sdílející se mnou bydlení v mé vile, nedivil. Byl jsem totiž zcela pohroužen do nádherného pohledu, kterým jsem mapoval výstřih Lucčiných světle modrých šatů. Paladiový přívěsek se Swarovskiho krystalem totiž mnohoslibně směřoval do údolíčka mezi Lucčinými pevnými ňadry. Tenhle pohled mi nezevšedněl ani po našem už delší čas trvajícím soužití. Byla to prostě nádhera. Zázrak přírody.

Už jsem si představoval, jak večer Lucku vysvléknu z jejích sexy minišatů a moje ruce se propracují tam, kam ukazoval přívěsek. Tu příjemnou představu, do které jsem se zcela pohroužil, jsem zajídal moc dobrým několikavrstvým vanilkovým dortem promazaným čokoládovým krémem a sypaným kokosem. A v tom se mi rozeřval mobil!

No, řekněte. Nelekli byste se taky, kdyby vás něco podobného vrátilo do skutečnosti?

V duchu jsem si vynadal do blbců, že jsem ten krám zapomněl vypnout. Jenže v okamžiku mi bylo jasné, že by mi to nepomohlo. Krátce poté totiž začaly dělat randál i na stole se povalující přístroje Jardy a jeho čerstvě vyženěné Káči. A mně, aniž bych se podíval na displej telefonu, kdože mi to volá, začínalo být díky tomu, čí přístroje se téměř ve stejném okamžiku ozvaly, jasné, že přichází notná dávka problémů. A že se nám to pěkné svatební odpoledne v Hrádku začíná pomalu, ale jistě kazit.

Takže jsem tu chvíli, kdy zjistím, kdože mě to obtěžuje v tak příjemném odpoledni, už neodkládal a spočinul poněkud nakvašeným pohledem na displeji svého mobilu. Když jsem si tam přečetl Klement Chládek, v okamžiku mě opustilo lehké alkoholové opojení, ve kterém jsem se vznášel, a napadlo mě jediné slovo. Průser.

Tedy ne že bych měl něco proti Klementu Chládkovi. To vůbec ne. Naše vztahy byly navýsost korektní, říkali jsme si křestními jmény a navíc Chládek patřil mezi mé nejuznalejší zákazníky. Pracovat pro něj ovšem znamenalo riziko nabití si držky, pardon úst, i když vlastně spíš držky, podle toho, co hrozilo. Na druhé straně ovšem Chládek za vámi stál, pomohl, jak jen mohl, a že mohl hodně vzhledem ke svému vlivu a majetku. A hlavně finanční honoráře, které jsem od něj dostal, byly skutečně královské. Takže jsem sice tušil při pohledu na displej svého mobilu, že sobotní svatební pohoda je v háji, avšak na druhé straně jsem se mohl těšit na blahodárné ztučnění svého konta v bance. Holt, jak to tak bývá, vždy je něco za něco.

11

Klement Chládek je osoba velice významná a není zřejmě moc lidí v tomto státě, kteří by jeho jméno neznali. Poslední léta jej renomovaný ekonomický americký časopis Forbes pravidelně zařazuje do seznamu nejbohatších lidí světa, kam jsou zařazováni ti, jejichž majetek dosahuje výše alespoň 1 miliardy amerických dolarů.

S tím, jak se upevňuje demokracie v naší mlékem a strdím požehnané zemi, přibývá v ní těch, kteří žijí pod hranicí chudoby, a na druhé straně těch, kteří jsou objektem zájmu časopisů, jako je Forbes.

Je však třeba přiznat, že Klement Chládek rozhodně nepatří k „podnikatelům“, kteří obohatili náš i světové jazyky výrazem „tunelování“ a kteří dělají ostudu těm, za kterými vidíme, že něco skutečně vybudovali a dali práci spoustě lidí, které dokonce i slušně zaplatili.

Je ovšem pravda, že Chládek nebyl vždy takovou úctyhodnou osobou. Doby socialistického Československa pravda nepřály samostatnému a originálnímu podnikání, což znamenalo, že řada takových mistrů svého oboru se dostávala do křížku s paragrafem zvaným „rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví“. Někdy takoví podnikatelé neměli v podstatě jinou cestu, než tento paragraf porušovat, jindy, a bohužel většinou, šlo o skutečné zloděje či narušovatele tehdejších ekonomických zákonů. U Chládka to bylo tak asi napůl.

Abych začal od jeho mládí. Kdysi jsem slyšel, že Chládkovi stranicky uvědomělí rodiče, otec byl v mládí dokonce snad stranickým funkcionářem okresního formátu, mu dali křestní jméno Klement na počest našeho prvního dělnického prezidenta. Co na tom bylo pravdy, nevím. A na přímou otázku mi Klement odpověděl neurčitým kývnutím. V každém případě však bylo docela pikantní, že se Chládek s takovým rodokmenem a jménem zařadil k nejvýznamnějším vekslákům, a to v obou částech naší kdysi federativní socialistické vlasti.

Ovšem na rozdíl od většiny svých obchodních konkurentů měl Chládek mnohem širší obchodní zájmy – kromě tuzexových bonů, světových měn volně směnitelných i nesměnitelných také jakékoliv zboží, které nebylo běžně na trhu. Když jste něco potřebovali a v obchodě to neměli, stačilo kontaktovat Klementa Chládka. Mohli jste si být jistí, že za pár dní budou vaše přání splněna. A nejen to. Klement Chládek měl naprosto po zásluze pověst nesmírně solidního obchodníka. Nikdy vás nepodvedl a vždy splnil, co slíbil.

V souladu s tehdejšími zákony však jeho obchody zrovna nebyly, to dá rozum. Od obchodního styku s cizinou tu byly tehdejší pézetky, tedy Podniky zahraničního obchodu. Soukromníkům byla tato činnost zapovězena. Že byl Klement solidní obchodník, bylo sice krásné, jenže svoje solidní služby by nemohl poskytovat, pokud by v tehdejší době nebyl neustále na štíru se zákonem.

Je třeba přiznat, že v dobách budování rozvinutého socialismu v naší zemi Chládkovo privátní podnikání zahrnující neoficiální import a někdy i export zboží a především devizové operace nejrůznějšího druhu legálně prostě provozovat nešlo. Byl proto černou můrou mnoha tehdejších kolegů z hospodářské kriminálky. Jenže ti to s milým Klementem neměli jednoduché. Dával veliký pozor na to, s kým obchodoval, a jeho spokojení zákazníci vůbec neměli zájem proti němu svědčit. Jeho kvalitní služby mohli přece zase potřebovat, že ano.

A to nebylo vše. U nás na kriminálce se tehdy proslýchalo, že nad Chládkem držel ruku někdo významný ze Státní bezpečnosti, protože i tomuto okruhu zákazníků mohl nabídnout mnohé ze svých služeb. Nakolik to byla pravda, nevím. Když jsem se jej kdysi otázal na tuto kapitolu jeho života, Chládek odpověděl jen nic neříkajícím zabručením a potom jednou, když byl v dobrém rozmaru, mi ukázal své negativní lustrační osvědčení.

12

Osudnou se Klementu Chládkovi stala až moje osoba a mé rodné Brno. Jak jsem říkal, kolegové z ekonomické kriminálky po něm šli léta. Za katr jsem jej však dostal já, který jsem se zabýval vraždami a jinou násilnou kriminalitou.

Šel jsem do jedné vinárny v centru Brna vyzpovídat jednoho ze svých informátorů při vyšetřování vraždy a náhodou jsem tam narazil na Chládka. Věděl jsem, že se se zavražděným také znal, začal jsem se jej na mrtvého vyptávat a zarazila mě Chládkova vzrůstající nervozita. Můj policajtský nos prostě začal větřit nepravosti. Potíž byla ovšem v tom, že já byl ve vinárně sám a Chládek byl naopak doprovázen dvěma statnými bodyguardy. Násilí Chládek sice zrovna nevyhledával, jenže zkoušet, jak by on a jeho muži reagovali na výzvu k předvedení na stanici tehdejší Veřejné bezpečnosti, jsem přece jen nechtěl.

Jako na zavolanou se však tehdy ve vinárně objevila dvoučlenná policejní hlídka (tedy samozřejmě hlídka VB). Hoši byli schopní a výkonní, obránců lidských práv se v té době ještě obávat nemuseli, takže se s ničím nemazlili. Chládek se svými muži se na mé vyzvání neměli k odchodu na stanici. Oba policisté nelenili a s mojí pomocí za pomoci obušků, několika chvatů a jedné (mojí) rány pěstí celou trojici ve chvilce zpacifikovali, vyzdobili ji pouty na rukou a odvezli na stanici.

Po chvíli jsme zjistili důvod Chládkovy nervozity. V jeho autě jsme našli dvě neregistrované pistole s tlumiči a zásobou nábojů. To byl tehdy poněkud větší problém než dnes. A pro mě to znamenalo, že jsem Chládka dostal před soud a do vězení vlastně podobně jak američtí kolegové kdysi Al Capona. Tedy na něco zcela jiného, než kvůli čemu po něm policie pátrala. U velkého Ala to byly daně a na milého Klementa jsem vyzrál díky jeho nedovolenému ozbrojování.

Soudy tehdy nesoudily tak zdlouhavě jako dnes. Po svižně vedeném vyšetřování a neméně svižném soudním líčení byl Klement Chládek odměněn dvěma roky pobytu v nápravném zařízení. Nebylo to pro něj tak hrozné, protože nebyl žádný pitomec a dostal se samozřejmě ven dřív za dobré chování.

Já si za Chládkovo zatčení vysloužil povýšení a tichou závist některých kolegů. Čekal jsem, co bude, až Chládka pustí na svobodu. On však projevil překvapivou dávku velkomyslnosti.

Na rozdíl od jiných mých „zákazníků“, kterým jsem zařídil kratší či delší pobyt v nápravném zařízení a kteří mi potom za odměnu vyhrožovali vším možným, rozbitím úst počínaje a krutou smrtí konče, Chládek za mnou jednou, bylo to už po listopadu 89, zašel a kupodivu mi poděkoval.

Já s poněkud udiveným úsměvem poslouchal, že za svůj už tehdy úctyhodný majetek a úspěchy v podnikání vděčí mně a mým schopnostem kriminalisty. Nebýt mého policajtského nosu, nedostal by se totiž milý Klement do kriminálu. Bez toho by se samozřejmě obešel. Jenže kdyby jej soud díky mému přičinění neposlal za katr, zřejmě by se nikdy neseznámil s mužem jménem Jáchym Šmilauer, na kterého kromě jiných narazil ve vězeňské cele.

Jáchym Šmilauer byl už tehdy a je stále neobyčejně schopným ekonomem. Všichni ti ekonomičtí analytici bryndající svoje rádoby moudra v rozhlase, televizích a novinách tomuto mistrovi svého oboru nesahají ani po kotníky. Podobně jako Chládek však Šmilauer v dobách socialistického Československa narazil na mantinely kapitalistického podnikání v socialistickém prostředí. Byl tenkrát odsouzen právě za rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví, jak se tehdy toto provinění nazývalo, na nepodmíněný pobyt za mřížemi.

V každém případě však tento finanční mág neomylně vycítil změny, ke kterým zakrátko v naší zemi mělo dojít. Klement Chládek dal moudře na jeho čich a spolu vytvořili krátce před sametovou revolucí zárodek dnešního Chládkova impéria. Když opustili nápravné zařízení, založili Chládek se Šmilauerem malé výrobní družstvo, ze kterého je dnes konsorcium řady firem od bankovnictví přes dopravu až po řadu různých průmyslových i neprůmyslových podniků.

Klement Chládek i Jáchym Šmilauer patří nyní k úctyhodným byznysmenům a historky ze své vekslácké minulosti dávají už jen k dobru u vína.

13

S Klementem Chládkem jsem se od zmiňovaného rozhovoru, ve kterém mi poděkoval za své zabásnutí, vídal pouze sporadicky. Dohromady nás opět svedla smutná událost.

Jeden můj přítel byl zkorumpovaným policistou neprávem obviněn z vraždy dcery Klementa Chládka(1).

Já tehdy našel opravdového vraha, abych onomu příteli pomohl. Osud mě tak tehdy po delší době svedl zase s Chládkem dohromady. Poznal jsem při tom lidskou stránku tohoto protřelého byznysmena, který mi byl nesmírně vděčný, že díky mně zjistil skutečné jméno vraha své dcery. Jeho soužití s touto mladou ženou nebylo vůbec jednoduché a zdrcený Chládek byl rád, že pro ni mohl něco vykonat alespoň po její smrti.

Výsledkem tohoto případu nicméně bylo, že se z nás dvou stali více méně přátelé a začali jsme se nazývat křestními jmény.

Chládek pochopil, že mi může zcela důvěřovat, což na jedné straně samozřejmě od takového finančního magnáta potěšilo, na straně druhé ovšem znamenalo, že mě potkaly dva případy, kterým bylo lepší se vyhnout.

Prvním z nich byla záležitost Chládkova politického angažmá(2). Rozhodl se, že jako angažovaný občan musí něco provést s politickou kulturou v naší zemi. Nenapadlo jej nic proto lepšího, než založit vlastní politickou stranu, do jejíhož čela instaloval jednoho velice známého herce.

Záhy se však objevily pochybnosti o morální integritě této novopečené politické hvězdy. Po mně, pravda za velice, velice zajímavý honorář Chládek chtěl, abych tyto pochybnosti vyjasnil. No, stalo se tak, vyjasnil jsem je. Také jsem však při tomto pátrání dostal poněkud na budku. Je ovšem také pravda, že jsem to těm útočníkům pořádně vrátil a následně výsledky svého pátrání zcela splnil Chládkova očekávání.

Když byl jeden z nejbohatších Čechů, Moravanů a Slezanů s mými kriminalistickými schopnostmi dvakrát zcela naprosto spokojen, já doufal, že se spolu budeme potkávat už jen při zcela neformálních příležitostech, protože dvě výše zmiňovaná detektivní pátrání vydala za několik jiných. Nějakou dobu to tak dokonce i vypadalo. Potkali jsme se dvakrát. Jednou zcela náhodou při dovolené v cizině, jednou při jakési party, kam jsem byl pozván více méně proti své vůli.

Až nastal den, ve kterém nám zavraždili naši jihomoravskou hejtmanku(3). To byla událost smutná, protože ta dáma byla slušná jako člověk i jako politička. Její voliči ji měli rádi a ti ostatní ji respektovali. Průšvih, tedy průšvih pro mě, bylo to, že ona dáma byla blízkou přítelkyní Klementa Chládka. Váženého velkobyznysmena smrt jeho přítelkyně pochopitelně patřičně nakrkla a rozhodl se použít svého nemalého vlivu k tomu, aby byl pachatel či byli pachatelé tohoto ohavného činu dopaden či dopadeni. Výsledkem Chládkova vlivu bylo propojení státní kriminalistické mašinérie pod Jardovým vedením a soukromého vyšetřovacího sektoru, tedy mě.

Jak Klement Chládek správně očekával, vraždu jeho přítelkyně jsme úspěšně objasnili. Já za to byl rovněž královsky honorován. Jenže jsem už dlouho při nějakém pátrání nevystřílel tolik ostrých nábojů na živý cíl. Tím cílem nebyl pochopitelně králík, nýbrž profesionální vrah. A já už dlouho nebyl tak blízko odchodu do věčných lovišť jako při řešení tohoto případu. Dodnes mi jej připomíná jizva na krku. To zranění nebylo vážné, jenže trefit se ten hajzl o pár centimetrů vedle, už bych tu nerozumoval. A nemusím snad zdůrazňovat, že ve střelbě z pistole i jiných zbraní jsem docela zběhlý, což však neznamená, že bych toužil po tom, tyto schopnosti předvádět v drsné praxi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt expremiérky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.