Larry Correia v nakladatelství

FANTOM Print

LOVCI MONSTER

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa

Lovci monster: Legie

Lovci monster: Nemesis

GRIMNOIRSKÉ KRONIKY

Drsná magie

Magické pouto

Warbound *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Copyright © 2011 by Larry Correia

Cover © Petr Willert

Translation © Jakub Mařík

ISBN ePUB 978-80-7398-777-0

ISBN Mobi 978-80-7398-778-7

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Věnováno Abby

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji členům Reader Force Alpha za jejich komentáře, rady a opravy; Mikeovi Kuparimu, který mi pomáhal vytvářet svět Grimnoirských kronik; Justinu Otisovi a Auře Farwellové za ilustrace v Glosáři; Zacharymu Hillovi za vnitřní ilustrace a úžasným lidem v Baen Books za všechno, co dělají.

PŘEDEHRA

Včera jsem vyslechl vpravdě pozoruhodný příběh. Neslyšet to od gentlemana s tak dobrou pověstí, stěží bych mu uvěřil. Objevilo se další dítě s magickým nadáním a ze všech míst zrovna v Chelmsfordu. Mladá slečna, kterou jsem viděl v Londýně, dokázala ovlivňovat počasí a ten chelmsfordský mladík údajně léčí nemocné. V Anglii se tento rok objevila dvě zázračná stvoření a podobné zprávy přicházejí i z dalších zemí. Zdá se, že každý den je mezi námi objeven nový kouzelník! Budou jejich počty dále narůstat? Je to předzvěst konce světa? Nedokážu si ani představit, co všechno se může stát.

Sir John Fisher

Osobní korespondence, 1849

Francie, 1918

Během dne byla obloha na východě černá, ale v noci rudě žhnula. Hřmění neustalo celé tři dny. Zpočátku se přikrčila při každém vzdáleném zaburácení, ale dnes pro ni byly bomby jen hlukem v pozadí. Neustálé otřesy jejich malého domu jí připadaly téměř normální. Otec jí řekl, že hřmění se říká dělostřelectvo, a přestože znělo strašidelně, museli zůstat stateční. Ani slzy už nepřicházely tak často, jen občas v noci, když ji nikdo neviděl.

Otec říkal, že k bojům dochází desítky kilometrů daleko a tady jim nic nehrozí. Matka chtěla utéct, ale on trval na tom, že není kam odejít. Neměli žádné peníze. Vláda jim zabavila všechno obilí a většinu zvířat, aby měla z čeho nakrmit armádu. Jídla se nedostávalo ani v uprchlíky přeplněných městech. Zůstat na statku bylo bezpečnější, protože ten by Němci mohli po prolomení linií považovat za bezvýznamný, minout ho a pokračovat dál na Paříž.

Byla nejmladší z pěti dětí. Starší si pamatovaly na dobu před válkou, ale jí se zdálo, že to takhle vypadalo vždy. Kam její paměť sahala, Němci se k nim snažili dostat, aby je zabili. Otec odešel bojovat, připadalo jí to jako věčnost, a v jeho nepřítomnosti se o statek staraly nejstarší děti. Protože jí bylo sedm, dostala na starost sbírání vajec. Otce nakonec poslali domů, když se nadýchal německého jedovatého plynu a málem umřel. Od té doby chraptěl a rychle se unavoval, ale ona byla prostě šťastná, že ho má zpátky.

Válka trvala mnoho let, ale nikdy dřív se k nim tak nepřiblížila. Otec jim řekl, že se obě strany téměř nehýbají, jen se navzájem přetlačovaly o nepatrná území, ale to se změnilo, když kaiser do boje vyslal své mrtvé. Otec se to snažil nedávat najevo, ale ty věci, kterým se začalo říkat zombie, ho děsily, a proto se jich bály i jeho děti. Pak jim vysvětlil, že dojde ještě k poslední velké bitvě, a kdo v ní zvítězí, pravděpodobně vyhraje úplně celou válku.

Zbytek světa ty dny nazve druhou bitvou na Sommě, ale pro ni navždy zůstanou Velkým bojem.

Několik týdnů před Velkým bojem pochodovali na východ po silnici vedle jejich statku vojáci. Byli jako nekonečný proud mužů, koňských povozů, a dokonce i moderních náklaďáků, na který vrhaly stíny fantastické vzducholodě na obloze. Někteří vojáci byli čistí a jejich uniformy vypadaly nově. Další byli špinaví a zdáli se stejně unavení jako otec, když se vrátil domů. Muži nosili šedé, hnědé a zelené uniformy, ale jejich vlajky byly mnohem barevnější.

Otec ukazoval na různé vlajky a symboly namalované na projíždějících vozech a vysvětloval: „To jsou naši krajané z jihu. Tamto jsou Britové. A tam Kanaďané. A tohle je americká dobrovolnická brigáda. Slyšel jsem, že všichni ovládají magii.“ Poplácal ji po hlavě. „Stejně jako ty.“

V tu chvíli se cítila velmi pyšná. Byla sice nejmladší, ale výjimečná. Zamávala na projíždějící Američany. Obrovský americký mladík v kovovém obleku a s největší zbraní, jakou kdy viděla, jí zamávání oplatil.

Tři dny po začátku Velkého boje dorazila válka i na jejich statek a zabila celou její rodinu.

Dívka se schovala v kredenci. Nic víc udělat nemohla. Všichni ostatní byli mrtví. Všichni její bratři a sestry, táta s mámou, všichni. Po tvářích jí stékaly horké slzy a teklo jí z nosu, ale snažila se být úplně potichu. On by ji uslyšel. On by ji zabil.

Muž byl v kuchyni. Slyšela dusot jeho bot na prkenné podlaze. Zaskřípání, když otevřel skříň. Rozbilo se několik talířů a on zaklel v jazyce, který nepoznávala. Hledal snad ji? Přitáhla si kolena k hrudi a snažila se nedýchat, zatímco ji hledal těma svýma příšernýma šedýma očima.

Zaskřípala pumpa a v umyvadle zašplouchala voda. Uběhlo pár vteřin a pak zabiják bolestně zasténal.

Dveře kredence byly uvolněné. Kolem okrajů pronikal proužek světla. Přitiskla k němu oko a zjistila, že vidí malý kousek kuchyně. Na podlaze ležela odhozená zakrvácená košile. Muž stál u umyvadla a tiskl si k břichu hadr na nádobí. Když látku odtáhl, byla celá rudá a pod ní se ukázala rozšklebená rána. Po bronzové kůži stékaly pramínky krve, která kapala na podlahu. Bylo to hrozivé zranění.

Zranit ho museli dřív, než se záhadně objevil uprostřed jejich dvora, protože její rodina nedostala šanci se bránit. Jako by se zhmotnil ze samotného vzduchu. Otec ho nejprve oslovil francouzsky a pak německy. Cizinec odpověděl tím, že otci do srdce zabodl nůž. Najednou byl úplně všude. Zabíjel. Její bratři a sestry utíkali, ale on je dohnal. Matka jí nařídila, ať se schová. Když utíkala, zaslechla na schodech matčin výkřik a pak se rozhostilo ticho.

Zůstala úplně sama s netvorem.

Mužovy dlouhé bílé vlasy byly zacuchané a špinavé. Kromě velké rány na břiše měl na těle spoustu dalších krvácejících děr a sečných ran a ona se modlila, ať si pospíší a brzy umře. Zatímco se muž snažil zastavit krvácení, všimla si, že jeho trup pokrývají zvláštní obrazce, jako by ho křižovaly černé čáry. Matka měla ráda knihy a naučila ji číst, ale zvláštní písmena vyřezaná do vrahovy hrudi nepoznávala.

„Vím, že tam jsi, holčičko.“

Zalapala po dechu a odtáhla se hlouběji do kredence.

„Schovávání ti nepomůže, protože já tě vidím ve své hlavě.“ Jeho francouzština byla neohrabaná. Byl to cizinec, mluvil trochu jako Angličan, ale určitě nebyl ani z Anglie. „Neboj se. Už to brzy skončí.“

„Proč?“ vyjekla.

„Proč?“ Cizinec se uchechtl a pak zachrčel bolestí. „Moji nepřátelé mě prokleli a já nedokázal Cestovat moc daleko. Zajímalo by mě, jak to dokázali. Prosím, děvče, pojď ven. Už je mi… lépe. Nechci mluvit s dvířky.“

Odtáhla se ode dveří tak daleko, jak jen to šlo. „Ne.“

Dlouhá pauza. „Ty máš Moc. Jsi mnohem cennější než ti ostatní. Oni byli prázdní. Ty, to ty jsi mě sem přilákala. Měl jsem tě vzít jako první. Takový už je život.“

Na podlaze zaduněly zabahněné boty, když přiběhl ke dvířkům a vyrval je z pantů. Dívka zaječela. Chytil ji za vlasy, vytáhl ji ven a smýkl s ní na podlahu. Vzlykala a prosila o život. Pokusila se použít vlastní magii, ale byla příliš vystrašená a otřesená, aby to zvládla.

„Je mi to líto,“ řekl, než odešel k umyvadlu. Vytáhl z něj zakrvácený nůž a vrátil se k ní. „Ty nechápeš, jaké to je. Nikdo to nechápe. Je to jako výheň. Dožaduje se to potravy.“

Dům se začal znovu třást, ale zdroj nového hluku byl mnohem blíž než bomby. Náklaďák! Zabiják se podíval k oknu a ona využila příležitosti, vyškrábala se na nohy a utíkala ve snaze zachránit si život.

Motor náklaďáku utichl, práskly kovové dveře. Někdo na dvoře zakřičel: „Nemáš kam utéct! Pojď ven, ať to můžeme skoncovat!“

Vyděšená proběhla dveřmi na světlo. Zakopla o matčinu nataženou ruku a spadla ze schodů. Podvrtla si kotník a vykřikla, když jí nohou projela příšerná bolest, ale měla příliš velký strach, a tak se znovu postavila a co nejrychleji kulhala pryč, dokud nenašla úkryt za hromadou dříví.

Z náklaďáku vystoupilo sedm mužů. Většinou měli pracovní šaty, ale dva z nich byli oblečení jako vojáci její země a jeden na sobě dokonce měl šedou uniformu Němců. Všichni měli pušky. Rozptýlili se a ten uprostřed zamířil k domu. „Tvoje šílenství tu dnes skončí!“

„Moc vás nezbylo.“ Zabiják se vypotácel ven, byl bledý a napůl mrtvý. Přelétl cizince pohledem, než se opřel o zeď, aby neupadl. „S kolika jste začali? S dvaceti?“

„A za každého z nich zaplatíš!“ vykřikl jeden z vojáků.

„Jaké plýtvání! Představte si ta tajemství, co jsem mohl odhalit, odpovědi, co jsem mohl nalézt. A přesto jste mě vyhnali. V celé lidské historii v tak krátké době nevyhaslo tolik životů jako tam!“ Zabiják ukázal k východu, kde obloha vypadala jako černá stěna z kouře. Při tom pohybu se zamračil a chytil se za bok. „Odhalila by se mi tam největší mystéria vesmíru.“

„Věděli jsme, že tě ta bitva přiláká jako plamen můru,“ pověděl mu velitel. Podíval se na své muže. „Zabijte Provázaného.“

Když vše skončilo, byl šedooký muž, který vyvraždil její rodinu, po smrti, ale spolu s ním zahynula i většina cizinců, kteří ji přijeli zachránit. Přestože byl téměř mrtvý, zabiják mizel a objevoval se na různých místech rychleji, než dokázala sledovat, a způsobil jejím zachráncům mnoho těžkých zranění, než podlehl těm svým. Sršely blesky, vzduchem létal led a muži se pohybovali nadlidskou rychlostí… a umírali. Nedokázala od nich odtrhnout zrak.

Velitel cizinců přežil, byl však zraněný a krvácel. Minutu strávil po boku svého posledního žijícího přítele, než zraněný vydechl naposled. Potom obešel padlé druhy a stáhl jim z prstů prsteny. Pak našel ji, jak se choulí za hromadou dřeva a pláče. Cizinec byl pohublý a vyčerpaný, vypadal starší než její otec. Přiklekl k ní a nabídl jí ruku. Chytila ho za ni. Jeho dlaň byla až překvapivě hladká, určitě to nebyla ruka zemědělce. Na prstu se skvěl černozlatý prsten. „Už jsi v bezpečí.“ Její odpověď byla příliš tichá, aby ji slyšel. „Jsi zraněná? Máš kam jít?“ V očích měl upřímnou lítost.

Znovu se mu pokusila odpovědět, ale její hlas nepřicházel. Se vzlykáním vstala a objala ho. Muž ji k sobě nejistě přitiskl. „Nikdo to nepřežil? Nikdo ti nezůstal? To mě opravdu mrzí,“ řekl, když ji zvedl a odnášel pryč. „Slibuji, že pro tebe najdu nějaké bezpečné místo.“

Po silnici se blížila skupinka vojáků, kteří zaslechli střelbu a šli to zkontrolovat. Podle hlasů, které křičely rozkazy, to byli Američané. Namířili na ně pušky, ale její zachránce je oslovil velitelským hlasem: „Jsem komandant z Gendarmerie^1 na speciální misi. Tady jsou mé rozkazy.“

1 Gendarmerie Nationale je francouzská armádní policie (četnictvo) (pozn. překladatele).

Americký důstojník byl mohutný hrozivý muž s velkým knírem a kotletami, ale rozuměl francouzsky a papíry, které od jejího zachránce dostal, na něj udělaly velký dojem. „Jsou podepsané Fochem^2!“ Američan se postavil do pozoru a zasalutoval, i když jeho protějšek nenosil uniformu. „V pořádku, pane. Jak vám můžeme pomoci?“

2 Ferdinand Foch (1851–1929) byl francouzský maršál a od března 1918 vrchní velitel Spojeneckých sil (pozn. překladatele).

Pušky uhnuly stranou. Zachránce ji opatrně posadil na sedadlo spolujezdce. „Postarejte se, aby se těm lidem dostalo slušného křesťanského pohřbu. Všem až na něj.“ Ukázal na šedookého muže. „Jeho mrtvolu spalte. Zpopelněte ji. Pak tu mám zprávu, kterou potřebuji předat generálu Pershingovi na velitelství Amerického expedičního sboru. Povězte mu, že Zatracenec je mrtvý. On už to pochopí.“

KAPITOLA 1

Přísahám před svým Bohem a přítomnými svědky, že budu stát na straně práva a dobra, že svou magii budu používat k ochraně, ne k zotročování, že se má síla a moudrost stanou štítem nevinných, že budu bojovat za svobodu, i kdyby mě to mělo stát život. Společnost se stane mou rodinou a její rytíři mými bratry, vždy se budu řídit moudrostí rady starších. Těmto věcem dobrovolně zasvěcuji svou magii, své znalosti, své zdroje i svůj život.

Přísaha Grimnoirské společnosti,
původní datum neznámé

Miami, Florida, 1933

Franklin Roosevelt musí zemřít.

Anděl to tak chtěl. Roosevelt musel za každou cenu zemřít, ale o davu, který se přišel podívat na nového prezidenta, anděl nic neříkal. Giuseppe Zangara usoudil, že nejlepší bude zabít všechny, jen pro jistotu. Bude to snadné, protože měl pocit, že mu anděl daroval magii schopnou spálit celý svět. Ale Roosevelt půjde jako první. Poslední věc, kterou by si přál, bylo rozzuřit anděla.

Zangara toho o nově zvoleném prezidentovi Spojených států amerických moc nevěděl, choval však všeobecnou zášť ke všem bohatým kapitalistům a všichni mu připadali stejní. Jména se měnila, ale tihle američtí politici se navzájem podobali jako vejce vejci, prašiví kapitalisti, kteří dupou po pracujícím lidu. Přišel do téhle země a oni ho tu připravili o zdraví, rozvrátili mu život a zničili všechny sny. Někteří tvrdili, že ta selhání byla jeho chyba. Zdravotní problémy způsobila prostě smůla a o práci na stavbě prý přišel, protože v ní nebyl dost dobrý. Ale on pravdu znal. Ach ano, tohle nebyla Zangarova chyba. Zavinili to kapitalisti. Kapitalisti mohli úplně za všechno.

Na Floridě bylo teplo dokonce i v zimě. Přestěhoval se sem, protože vlhký vzduch měl prospět jeho zdraví. Jak se však mačkal v davu, začínalo být až příliš velké horko. Nedočkaví lidé čekali na příjezd svého falešného spasitele. Hodně jich mělo transparenty s nápisy napsanými na kartónu nebo plátně. Neuměl je přečíst, ale dokázal odhadnout, co tam stojí. Potřebujeme práci. Máme strach. Jsme ubozí. Ochraňte nás před magií. Když se ti hlupáci doslechli, že přijede nový prezident, začali psát cedule. Když se o příjezdu nového prezidenta dozvěděl Giuseppe Zangara, začal snít o tom, jak ho zabije.

Původně měl v plánu zastřelit ho pistolí. Jistě, narodil se s magií, ale s tou by nic nedokázal. Jeho spojení s Mocí bylo příliš slabé. Zangara měl jen tolik magie, aby ho ocejchovali jako zrůdu, ale ne dost, aby mohl zabít toho kapitalistu a početnou ochranku, kterou určitě bude mít.

Pak k němu minulou noc přišel anděl a všechno se změnilo.

Byl tak překrásný, jak může být jen někdo, kdo vyklouzl z nebe. Anděl vyslyšel jeho modlitby a přišel mu požehnat, protože jeho úsilí bylo spravedlivé. Magickým dotekem zahnal bolest z jeho útrob. Seslal na něj kouzlo, díky němuž jeho Moc stonásobně zesílila, a přidal k tomu pěkný šperk. Jediné, co žádal na oplátku, bylo zabití muže, kterého by zabil i tak. Jen to měl udělat spektakulárně. Musela to být jeho šťastná noc.

Giuseppe Zangara byl velmi malý a všichni ti pitomí Američané před ním byli vysocí, skoro přes ně neviděl. Když se masa těl posunula, krátce mezi nimi zahlédl přijíždět velký automobil prezidenta. Pokusil se prodrat blíž, ale tlačilo se na něj příliš mnoho lidí. Ozval se jásot a tleskání, když se prezident na zadním sedadle zvedl a zamával. Jedna skupinka začala dokonce prozpěvovat Nezapomeňte na Pacificu, ale ostatní na ně křičeli, ať zmlknou. Někdo prezidentovi otevřel dveře. Zangarovi docházel čas. Jestli mu prezident unikne, anděl se rozzlobí, vezme mu magii a z něj zase bude jen nemocná slabá nicka.

Prezident se naštěstí zastavil, aby přednesl menší projev. Politici se hrozně rádi poslouchali. Roosevelt zvýšil hlas, aby ho každý slyšel, když začal blábolit, jak se všechno zlepší a že musí být všichni trpěliví a neztrácet naději. Samé lži. Prašivé kapitalistické lži.

Teď Zangarovi ve výhledu bránila žena s velkým květinovým kloboukem. Instinktivně ji chtěl roztrhat na kusy, ale musel začít s prezidentem. Kousek od něj si otec vysadil na ramena syna, aby lépe viděl přes dav. Zangara si všiml, že na okraji davu někdo nechal dřevěnou skládací židli, a dostal nápad.

Když si vylezl na postavenou židli, konečně přes lidi viděl, ale židle se pod ním dost kývala. Zaměření magie teď bude obtížnější, ale na tom nezáleželo, protože poprvé v životě měl Moci na rozdávání. Dřív dokázal vyvolat malé výboje energie, jen takové větší prskavky, ale díky stále pálícímu vzoru, který mu anděl nakreslil na hruď, těm kapitalistickým prasatům brzy ukáže, jak vypadá skutečný ohňostroj.

*

Coby nový většinový vlastník akcií United Blimp & Freight byl Francis Cornelius Stuyvesant milionářem jen relativně krátkou dobu, ale už si stihl zvyknout, že ho lidé nenechávají čekat. Čas jsou peníze a v porovnání s většinou lidí byl ten Francisův zatraceně drahý. Jeho dědeček býval nejbohatším mužem na světě, ale on byl kvůli právním machinacím správní rady při neortodoxním převzetí dědictví a následném odštěpení několika poboček jen asi pátým. Bude to muset stačit. Zkontroloval hodinky a povzdechl si. Na vašem bohatství zjevně nezáleželo, když se prezident rozhodl zastavit a přednést ke svému publiku improvizovaný projev.

Okna klubu byla pootevřená, aby se dovnitř dostal osvěžující mořský vánek, a Francis si díky tomu mohl projev poslechnout. Chvíli Franklina Roosevelta sledoval a musel uznat, že je to velmi dobrý řečník, který umí rozdmýchat emoce, a právě to Francise znepokojovalo. Rooseveltova slova sice uklidňovala masy, ale některé jeho výroky děsily každého Aktivního v zemi.

Oficiálně Francis odletěl do Miami na dovolenou. Počasí v New Yorku bylo příšerné, a proto nikomu nepřipadalo divné, že Francis se svou novou osobní vzducholodí Cyklón vyrazil na jih. Ve stejnou dobu si do Miami na dovolenou zajel i Franklin Roosevelt. Nově zvolený prezident měl složit přísahu až v březnu, a protože byli oba velmi důležití lidé, souhlasili se společným obědem.

Neoficiálně tu měl získat informace. Francis byl rytířem Grimnoirské společnosti a Grimnoir znepokojilo několik poznámek o Aktivních, které Roosevelt pronesl při své kampani. Na rozdíl od svého dědečka a otce neměl Francis na politiku žaludek, ale protože se s Rooseveltem znal – oba pocházeli z bohatých newyorských rodin –, starší ho požádali, aby se pokusil zjistit, co má prezident v plánu. Ostatní rytíři s dobrými společenskými kontakty už to zkoušeli, ale Roosevelt se na toto téma vyjadřoval velmi neurčitě.

„Politikům nevěřím,“ zašeptal jeho společník, „a tomuhle obzvlášť ne.“

„A to ho dělá nějak výjimečným? Ty nevěříš nikomu.“ Se ztišením hlasu se Francis neobtěžoval. Přes randál venku a vzrušené hovory uvnitř je nikdo neuslyší.

Heinrich König pokrčil rameny. „Co na to říct? Mluví jako Řečník.“

„Tvůj nejlepší přítel je Řečník.“

V rámci Společnosti měli oba stejné postavení, ale v UBF Francis pro svůj tým vytvořil krycí funkce. Heinrich měl být jeho osobní strážce, přestože si Francis myslel, že jako zkušený Hybatel žádného nepotřebuje. Heinrichova profesionální paranoia, zamračenost a nedůvěřivost z něj však činily perfektního kandidáta. Navíc byl Přízrak a s Přízrakem se do boje nikdo pouštět nechtěl.

„Dávej si velký pozor, co mu říkáš, Francisi. Nic víc jsem tím nemyslel. Ten chlap je pěkně kluzký. Jak může být muž, který chodí jen díky péči Léčitele, takový pokrytec?“

Šuškalo se, že Roosevelta kdysi Léčitel zachránil před paralytickou nemocí. „Jeho rodina si může kvalitní Léčení dovolit.“

„Profituje z magie, ale když došlo na zvolení, byl všemi deseti, aby nás všechny pochytali ve jménu národní bezpečnosti.“

„Nikdo nikoho chytat nebude.“ Veřejnost byla dost vyplašená, co Mírový paprsek vypařil Mar Pacificu a celou akci hodili na krk radikálním Aktivním, což Francisovi připadalo jako absurdní obvinění.

„Lidé se nás bojí. Velká část vaší vlády ví, že za to mohlo Impérium, ale nechtějí riskovat válku. Místo toho obvinili nás, protože jsme místní a snáz řešitelný problém. Teď můžeme za všechno od anarchistů po špatnou ekonomiku. Slyšel jsi ho slibovat, že nás udrží pod kontrolou. Víš, co kontrola znamená?“

„No, právě to bych rád zjistil.“

„Neposlušného psa kontroluješ tím, že ho uvážeš na řetěz… nebo zavřeš do klece. Nikdy nepodceňuj strach.“ Heinrich rozčíleně ukázal na Roosevelta. „Nebo muže, kteří ho využívají, aby dosáhli svých cílů.“

„Jsi hrozný pesimista. Tohle je Amerika. Nic takového se tu nikdy nestane.“

„Doma jsme říkávali něco podobného, než kaiser vzkřísil armádu mrtvých.“

Francis zavrtěl hlavou a obrátil se zpátky k oknu, kde prezident Roosevelt dokončil svůj projev. Dav propukl v jásot. Lidé byli rozčílení, jejich rodiny hladověly, přišli o svá zaměstnání. Potřebovali v něco věřit… nebo mít koho obviňovat. Díval se na jejich zoufalé tváře a uvědomoval si, jaké nebezpečí hrozí jeho druhu, všem Aktivním na celém světě, pokud se události vyvinou tak, jak se obávali starší. V žádném jiném národě neměli mágové takovou svobodu jako v Americe, ale pokud se Amerika vydá ve stopách Impéria nebo Sovětského svazu, kde jsou Aktivní pouhým majetkem státu…

Nedovolíme, aby k tomu došlo.

Francis věděl, že z něj jeho dědictví udělalo velmi vlivného muže. Díky bohatství Stuyvesantů, výcviku Black Jacka Pershinga a štěstí, že se narodil s magickým darem, se stal něčím jako neoficiálním velvyslancem Aktivních. Cítil váhu toho titulu a byl rozhodnutý udělat vše, co bylo v jeho silách, aby vládu z jejího zničujícího kurzu odklonil. Přišel číšník se stříbrným tácem se sklenicemi. Francis polohlasně poděkoval, jednu si vzal a vypil ji, ani se nepodíval, co v ní je. Bohužel to nebyl alkohol. Prohibici měl brzy potkat stejný osud jako blbouna nejapného, ale prozatím bylo nutné udržovat přetvářku.

Roosevelt vycházel po schodech a dál mával lidem. Portýr mu otevřel dveře do klubu a manažeři se seřadili, aby mu mohli potřást rukou. Výbojky blikaly, jak novináři pořizovali nezbytné fotografie.

Pak došlo k mnohem silnějšímu záblesku a Francis automaticky zavřel oči, ale ne dost brzy, aby mu na sítnici nezůstal obraz davu lidí, kterým byly pod kůží vidět kosti, než je smetla tlaková vlna.

Exploze byla ohlušující. Určitě by ho zabily letící skleněné střepy, kdyby ho Heinrich nechytil za paži a neodhmotnil. Stěna z horka a energie se neškodně provalila skrz ně. Byl to zvláštní nepopsatelný pocit, když stovky střepin pronikly do jeho těla a vyletěly na druhé straně. Heinrich ho pustil a jejich těla se vrátila do normálu, byla znovu pevná a nezraněná.

Bomba!

Chvíli trvalo, než znovu viděl jasně. Předek hotelu byl rozervaný, žár spálil barvu a prkna zčernala. Prezidentův vůz ležel na boku v plamenech. Střed davu zmizel a jeho okraje se hroutily, jak ranění padali k zemi nebo utíkali. Heinrich něco vykřikl, ale Francis mu přes zvonění v uších nerozuměl. Němec zešedl a prošel zdí, nechal Francise u zničeného okna samotného.

Uprostřed masakru stála jediná postava. Muž šel k hotelu, rty měl sevřené, jako by si pohvizdoval. Rozpažil, mezi prsty mu přeskakovaly modré jiskry. Mávl rukou a hotel se otřásl další mohutnou ranou, tentokrát namířenou přímo na schodiště, kde stál prezident.

Stěna z horkého vzduchu smýkla s Francisem na podlahu. S nechutným prasknutím mu povolila kost v předloktí a čelem narazil do parket. Lidé utíkali a ječeli, ze stropu se sypala omítka. Francis se zvedl na zdravé ruce a podíval se z okna, zrovna když třetí exploze rozmetala rozptýlené přeživší. Tlaková vlna vyhodila jejich těla do výšky a oni se bezmocně otáčeli ve vzduchu a padali zpátky k zemi. Šílenec se otočil k hotelu. Bláznivě se chechtal, jako by si užíval nejlepší zábavu v životě. Horký vítr mu rozerval košili a odhalil na hrudi rudě žhnoucí magický cejch.

Cizí znamení mohlo znamenat jen jedinou věc. Železný gardista!

Zabiják si všiml v okně přikrčeného Francise a zazubil se. Kolem dlaní se mu rojily jiskry.

Francis mrkáním vyhnal krev z očí, shromáždil svou Moc a pohledem hledal zbraň. Číšník, který mu přinesl pití, ležel popálený na podlaze a sípal bolestí. Vedle něj se leskl stříbrný podnos. Aerodynamický a pevný… Francis se soustředil, natáhl se svou magií a zvedl tác do vzduchu. Vypadal, jako by levitoval, když prolétal nad rámem okna, než ho mocný výboj Moci vrhl na jeho cíl.

Hybatel jeho kalibru jako by měl neviditelné, velice dlouhé a velice silné ruce. Neomezovaný slabými lidskými svaly dokázal Francis hodit tác hrozivou rychlostí a spolehlivě ho navést na cíl. Improvizovaný disk zasáhl atentátníka přímo do krku. Šílený úsměv zmizel, když se jeho hlava odkutálela po ulici.3

3 Giuseppe Zangara (1900–1933) byl italský přistěhovalec, který se 15. února 1933 pokusil zastřelit prezidenta Roosevelta. V úspěchu mu patrně zabránila jen kývající se židle, na kterou kvůli své malé výšce vylezl. Následující měsíc byl popraven na elektrickém křesle (pozn. překladatele).

Los Angeles, Kalifornie

Faye tiše seděla, zatímco se přehrávala filmová páska. Byla to úžasná věc, a přestože za posledních pár měsíců viděla tucty filmů, když teď běžně chodila mezi smetánku, kouzlo pohyblivých obrázků na své síle nijak neztrácelo. Projektor byl malý, stejně jako plátno. Zakouřený hotelový pokoj měl do divadla daleko, téma bylo depresivní a film nedoprovázela žádná hudba nebo vyprávění, ale i tak to bylo parádní. Faye měla filmy prostě ráda. Byly… no… magické.

Reportáž ukazovala scény z Japonska. Faye vzdálené ostrovy Impéria nikdy osobně nenavštívila. Nejblíž se k imperiální půdě dostala na palubě jejich vlajkové vzducholodi, ale pobyla na ní jen krátce, protože ji brzy poslal na věčnost Teslův Geo-Tel. Na filmu Japonsko vypadalo krásně. Okvětní lístky třešní padající ze stromů jako sníh, velké dřevěné brány a exotické dámy s velkými sandály a pěkným oblečením. Kdyby tam nevládla banda zlých šílenců, co se ji už mockrát pokusila zabít, ten film by ji skoro přesvědčil, aby ostrovy navštívila.

Hotelový pokoj byl plný lidí. Většina diváků kouřila a vlnící se kouř procházel blikajícím paprskem projektoru. Faye se tu špatně dýchalo, ale ostatní jako by to ani nevnímali. Jejich Léčitelka Jane by to určitě neschvalovala, avšak přestože dokázala vidět plíce přímo ve vašem hrudníku a nemoc vycítila na míle daleko, nikdo ji v téhle záležitosti nechtěl poslouchat.

Někteří z těch lidí byli mocní a nejen v magickém slova smyslu. Rytíři se sjeli z celé země a celý kontingent jich dorazil až z Evropy, včetně dvou starších. Mar Pacifica a Geo-Tel všemi hodně otřásly. Podle standardů Grimnoirské společnosti šlo o velké setkání a Faye věděla, že někteří z nich přijeli jen proto, aby na vlastní oči viděli ji… dívku, která se odvážila postavit kancléři.

Starší si ji vzali stranou a dlouho s ní mluvili. Faye jim podala hlášení a oni se pak vyptávali, zpovídali ji, zpochybňovali, provokovali a rozčilovali, až by nejradši byla zpátky doma. Když došlo na promítání filmu, pozvali tam všechny.

Na plátně muži v róbách rytmicky bušili do obrovských gongů. Děti se smály a hrály si v dokonale uklizených ulicích.

„Přeskočili tu část s mučením ve školách,“ poznamenal muž vedle ní.

„Pšš, pane Browningu,“ zašeptala Faye. „Snažím se poslouchat.“

„Není tu žádný zvuk, drahá.“

Dostal ji. „Mluvení v divadle není slušný.“

John Moses Browning se uchechtl, ale její radu si k srdci nevzal. Tentokrát promluvil tak hlasitě, aby ho slyšeli všichni. „Je možné, že ten film natočili před Teslovým incidentem?“

K Fayině rozmrzelosti neměl zábrany ohledně mluvení v divadle ani starší, který setkání předsedal. „Máme potvrzeno, že ho natočili nedávno. Teď to přijde. Prosím, slečno Vierrová, pozorně se dívejte.“

To byla ona. Jen tři členové Grimnoirské společnosti, kteří někdy osobně mluvili s kancléřem, stále žili, a Jane a pan Sullivan tu dnes nebyli. Faye se soustředila, což bylo dost obtížné, když váš mozek pracoval rychleji než u všech ostatních. Projektor ukazoval velkou přehlídku. Pochodovala tam vlna za vlnou vojáků Impéria, všichni šli zpříma jako bajonety na hlavních jejich dlouhých pušek. V čele procesí jel na černém koni muž. Tisícihlavý dav se ukláněl a zůstal skloněný, dokud neprojel. Vypadal povědomě, pohledně, hrozivě a příliš živě, pokud to byl ten, co si myslela.

Muž na filmu vypadal přesně jako on. „To musí bejt nějaká chyba,“ namítla Faye. „Kancléř je mrtvej.“

„Impérium trvá na tom, že na palubě Tokugawy nezemřel,“ ozval se jeden z mladších rytířů.

„Impérium taky tvrdí, že Tokugawa a Kaga ztroskotaly kvůli bouřce, a my všichni víme, že je to jen hromada keců.“

„Jak si můžete být tak jistá, že je po smrti?“ zeptal se mladý anglický rytíř.

Jeho přízvuk – takhle má znít původní angličtina? – Faye rval uši. „Sákryš, já nevím. Možná to bude tím, že jsem mu urvala ruce a hodila je do vrtule. A pak celá vzducholoď vybuchla. Já tam byla, vy ne. Navíc…“ John Moses Browning se natáhl a položil jí ruku na koleno, aby ji utišil. Dobře věděl, že se chystá říct něco bláznivého, a ona už si stihla udělat pověst podivína. Příliš pozdě. „Mluvila jsem pak s jeho duchem.“

„Nesmysl,“ prohlásil další rytíř.

„Ne, je to tak. Byl smutnej, že umřel. Řekl mi básničku.“

Rytíři začali mluvit jeden přes druhého. Film skončil. Volný konec pásky rytmicky pleskal o projektor. Plátno zbělalo.

„To dítě se zbláznilo, Browningu,“ řekl Francouz.

To Faye rozčílilo. V první řadě už nebyla dítě a určitě nebyla blázen. Ten Francouz měl štěstí, že ho nechytila za hlavu, aby s ní Cestovala daleko od jeho těla.

Pan Browning se jí zastal. „To dítě v bitvě zabilo stovku elitních vojáků Impéria, utkalo se s nejmocnějším mágem, jakého svět zná, a Cestovalo tisíc mil s celou vzducholodí i s posádkou. Měl byste si dávat pozor, co o ní říkáte, pane.“

Zdvořilé odkašlání. „Omlouvám se, madam.“

To máš sakra štěstí, pomyslela si Faye.

„Muž na záznamu by mohl být náhradník,“ navrhl jeden z Američanů. „Možná Dvojník?“

„Není to Dvojník. Jejich magie ovlivňuje mysl pozorovatelů, ale na filmovém pásu se nezachytí,“ zamítl to pan Browning. Byl jedním z nejstarších přítomných členů a podle Fayina názoru ten nechytřejší, i když mohla být trošku předpojatá. „Spíš bych ho odhadoval na dobrého herce.“

„V tom případě by si ten divadelník za svůj výkon zasloužil jednu z těch nových cen Akademie.“ Jeden ze starších byl Angličan. Starší nikdy nevyšli ze stínů, jako by chtěli skrýt svou identitu, ale zněl tlustě. I jeho stín vypadal tlustý. „Bravo. Výtečné představení.“

Faye jich jménem znala jen málo, což byl záměr, a týkalo se to i Američanů, kteří nepatřili k Pershingovým rytířům. Nebyla by to moc tajná společnost, kdyby se v ní všichni znali jménem, ne? Když Impérium chytilo nějakého rytíře, hned ho začalo mučit, aby prozradil všechno, co ví.

Tlustý Angličan pokračoval. „Podle našich agentů Imperiální rada i císař věří, že je to skutečný kancléř. Jeho očista pokračuje dál. Školy se hemží Aktivními vojáky, zabírají další území a Jednotka 731 pokračuje ve svém eugenickém šílenství. Na to, že má být mrtvý, se letos kancléři dosti dařilo.“

„Říkám vám, že já jsem kancléře zabila,“ trvala na svém Faye.

Vzadu se ozval nový hlas. „Pokud něco zabilo kancléře, byl to geniální plán Isaiaha Rawlse a Kristophera Harkenesse.“

V místnosti se rozhostilo hrobové ticho.

„Kdo to řekl?“ zeptala se ostře Faye.

Než sabotovanou zbraň odevzdali do kancléřových rukou, zmínění členové Grimnoiru se dopustili zrady, vydírání a vražd. Její výstřel vypařil Tokugawu, ale aby mohli kancléře podvést, Harkeness a Rawls obětovali mnoho svých spolubojovníků. Jejich plán vyšel, stál však hodně životů. Někteří byli její přátelé a jeden z nich její dědeček. Harkeness byl po smrti. Rawls se pohřešoval, a kdyby věděla, pod který kámen zalezl, zabila by ho taky. Bylo neuvěřitelné, že někdo má tu drzost o těch zrádcích mluvit. Faye vstala a pokoušela se poznat, která z postav za světelným paprskem projektoru potřebuje dostat jednu do zubů.

„Zopakuj to,“ vyzvala ho.

Browning ve vzduchu cítil krev. „Faye, prosím…“

„To by stačilo,“ ozval se starší, který předsedal schůzce. Byl to Němec, a když mluvil, zněl jako starší verze Heinricha. „Jejich jednání pošpinilo Společnost a bylo výsměchem všemu, za co bojujeme. Bez ohledu na vaše osobní pocity to byli Pershingovi rytíři, kdo kvůli jejich plánu krvácel. Ta jména už tu dnes nikdo nevysloví.“

Faye se znovu posadila. Možná tu byla nejmladší a jediná holka, ale nedovolí, aby tu někdo muže zodpovědné za vraždu jejího dědečka vychvaloval jako hrdiny. Ať už to řekl kdokoliv… no, později si za ním skočí na kus řeči.

Německý starší vstal, aby oslovil všechny v místnosti. „Vypněte ten zatracený stroj.“ Projektor pohasl, jediným světlem zůstalo pár slunečních paprsků, co se proplížilo kolem okrajů závěsů. „Pánové, dámo, starší toho musí hodně probrat. Naši američtí bratři mají potíže, protože je viní za zničení Mar Pacificy Mírovým paprskem, a mluví se u nich o registraci Aktivních a hůř… Budoucnost před nás všechny pokládá velké výzvy. Děkuji, že jste sem přišli. Vaše hlášení jsou cenná a vašeho úsilí si jako vždy vážíme.“

„A moje žádost?“ zeptal se pan Browning.

„Probrali jsme to. Američtí rytíři utrpěli v posledních letech hrozivé ztráty. Někteří tady už se přihlásili, že se k vám přidají a zůstanou s vámi.“

„A noví rekruti?“

„Zdá se, že generál Pershing i navzdory naší radě už s nabíráním začal,“ odpověděl mu tlustý Angličan. Bylo zjevné, že se při tom dívá na Faye. „Mohu pouze předpokládat, že v této tradici míníte pokračovat. Vy Yankeeové máte ve zvyku dělat si, co se vám zlíbí, bez ohledu na to, jak moc tím ohrozíte ostatní.“

„Děláme, co je třeba,“ zdůraznil pan Browning.

„Přestože to tak mohlo v minulosti vypadat, nejste v tom boji sami. Impérium pohlcuje Orient. Sověti zotročují každého Aktivního, který se jim dostane do rukou. Obě skupiny mají v každé zemi agenty a sabotéry, kteří tam rozdmýchávají problémy.“

„Ujišťuji vás, pane,“ odvětil pan Browning tak zdvořile, jak jen dokázal, „že je velký rozdíl mezi rozdmýcháváním problémů a použitím Teslových superzbraní na vaše města.“

Německý starší jen přikývl. Faye si vzpomněla, že Němci až příliš dobře vědí, jaké to je být zasažen Mírovým paprskem. „No dobře. Máte povoleno nabírat rekruty, které uznáte za vhodné. Budete se hlásit pouze americkému staršímu, který se k nám dnes bohužel nemohl přidat. Pershingovi rytíři jsou nyní pod vaším velením, pane Browningu.“

„Dál budou nazývání Pershingovými rytíři. Nemyslím si, že jsem hoden to měnit.“

„Jak si přejete, starý příteli. Přeji vám hodně štěstí. Kancléř, ať už je živý, mrtvý nebo jen pouhou ideou, je stále tou největší hrozbou.“

K tomu Faye musela něco říct. „Je tu ještě něco horšího.“ Dva starší ji neposlouchali, když s nimi byla sama, ale teď byli v místnosti všichni a museli to vědět. „Ta hladová věc, která hledá Moc. I kancléř z ní měl nahnáno –“

„To by stačilo,“ zastavil ji klidně starší. „Není třeba se bát. Prodiskutujeme, co jste nám vy a pan Sullivan pověděli, a přijmeme vhodná opatření.“

Nikdy dřív jí nikdo tak zdvořile neřekl, aby zavřela zobák. Ti Evropané to se svým slušným vychováním fakt uměli.

Setkání bylo rozpuštěno. Starší odešli jedněmi dveřmi, aby je spousta jejich osobních strážců převezla do bezpečného úkrytu. Bylo to pochopitelné. Přestože na hotel dohlíželo tak dvacet grimnoirských rytířů, jejich nepřátelé by s jejich zničením neváhali. Faye někdy napadalo, jestli nejsou starší členové Grimnoiru tak ustrašení právě kvůli tomu, že všechno dělají potají.

„Nemyslím si, že bych zrovna zaválela,“ pověděla Faye panu Browningovi.

„Trochu jsi rozvířila vodu,“ odpověděl jí s laskavým úsměvem. „Ale já si nemyslím, že to bylo nutně na škodu. Když organizaci vedou staří lidé jako já, snadno se stane trochu úzkoprsou. Když nad tím přemýšlím, tak jediným člověkem, který s nimi dokázal trochu zatřást, byl jen Black Jack.“

Tou poznámkou Faye obzvláště zalichotil.

Když starší odešli, někdo roztáhl závěsy. Faye překvapilo, kolik obyčejných rytířů si najednou chce promluvit s její maličkostí. Někteří urazili dlouhou cestu a příběhy o ní je viditelně rozrušily. Na pozornost nebyla zvyklá. Dalších pár minut strávila převyprávěním událostí na palubě Tokugawy. Znělo to úžasně i bez přehánění.

Vzadu v místnosti náhle došlo k rozruchu. Pan Browning sice byl velmi starý muž, ale podle rychlosti, s jakou jeho dlaň přistála na pažbě automatické pětačtyřicítky pod sakem, byste to do něj neřekli. Několik dalších rytířů se zachovalo podobně, což jen dokazovalo, jak nervózní je to parta. Ve dveřích stál jeden z bodyguardů starších, rychle něco drmolil francouzsky. Někdo ho požádal, ať zpomalí. „Jen posel.“ Browning odtáhl ruku z pistole, poslouchal a mračil se.

„Co se děje?“ zeptala se Faye. Ostatní rytíři zprávě odmítali uvěřit. Ti, kteří stejně jako ona nerozuměli francouzsky, což znamenalo většinu lidí v místnosti, se dožadovali odpovědí.

Pan Browning zbělel jako filmové plátno. „Aktivní se pokusil zavraždit prezidenta Roosevelta… Nikdo neví, jestli přežil. Zahynuly stovky lidí.“ Otočil se k ní. „To je strašné.“

Francis a Heinrich se dnes měli s prezidentem setkat. Ráno s Francisem mluvila přes zrcadlo. Měla ho hodně ráda a z pomyšlení, že se mu něco stalo, se jí svíral žaludek, ale on byl chytrý a statečný, určitě bude v pořádku. No, možná ne, protože jestli se někdo dokázal dostat do potíží, tak to byl určitě Francis. Alespoň že měl s sebou Heinricha, který ho ochrání a dohlédne, aby neudělal nějakou hloupost. Heinrich byl spolehlivý. Francis byl ten roztomilý.

„Nejdřív Mírový paprsek a teď tohle?“ zhrozil se někdo. „Vláda teď proti Aktivním určitě tvrdě zakročí!“

Faye se z té představy zvedl žaludek. Mluvilo se o tom, ale… u ní doma se to přece stát nemůže. Nebo ano?

„Tohle jsou velmi zlé zprávy,“ pověděl jí pan Browning.

„Co se bude dít dál?“

Pan Browning vypadal velmi unavený. „Válka, Faye. Obávám se, že někdo právě vyhlásil válku.“

Starší Grimnoirské společnosti nešli daleko a znovu se setkali o pár minut později v pokoji o několik pater níž. Ke dvěma, kteří se osobně účastnili setkání, se přes komunikační kouzlo připojilo pět dalších starších z celého světa. Ti tajně poslouchali rozhovor s Faye i následující schůzku. Probíraná záležitost byla natolik důležitá, že veškeré informace muselo dostat celé velení Grimnoiru.

Sedm mužů a žen přeskočilo zdvořilosti. Měli toho hodně k probrání.

Připravené zrcadlo vytvářelo iluzi, že se otáčí ke vzdáleným mluvčím. „Máme důvod věřit, že je to ona?“

„Zní to sice šíleně, ale nemáme důvod pochybovat o její pravdomluvnosti,“ potvrdil Angličan, než se otočil ke svému společníkovi. „Klausi?“

„Je velmi obtížné ji Číst. Myslí odlišně. Není hloupá, spíš právě naopak. Je jen velmi nekomplikovaná… a rychlá. S jistotou mohu jen potvrdit, že svému příběhu věří.“

„Je to možné? Opravdu by mohl být kancléř po smrti?“ zeptala se žena.

„Pershingovi rytíři nejsou žádní hlupáci a jejich hlášení si neodporují. Ta dívka je neobyčejně nadaná. Její spojení s Mocí je bezprecedentní,“ zdůraznil Klaus.

„Ale nyní se nezdá, že by byla až tak silná,“ poznamenal francouzský starší. „Přenos Bouře ji málem zabil. Přesto to souhlasí se vzorcem a události, které tomu předcházely, odpovídají tomu, co hledáme. Harriet?“

„Má přibližně správný věk.“

„Bitva, ve které zabili Zatracence, proběhla před patnácti lety,“ řekl Klaus.

„Já vím. Byl jsem tam.“

„Stejně jako já, Jacquesi,“ pověděl francouzskému staršímu Klaus. „Jen na kaiserově straně. Druhá Somma byla noční můra. Dodnes se budím s mrazením v zádech.“

„To nebohé okijské děvče ani nezná své vlastní narozeniny, ale určitě jí je víc než patnáct,“ promluvil poprvé americký starší.

„Ano, ale pokud se na ni Moc napojila v dětství a ne při narození… ano, pak by to možné bylo. Nestalo by se to poprvé.“

Harriet položila otázku, kterou se ostatní báli vyslovit. „Co s tím tedy uděláme?“

Rozhostilo se nepříjemné ticho. Starší byli zvyklí dělat obtížná rozhodnutí, když došlo na ochranu jejich lidí, ale žádný z nich nechtěl ublížit dítěti.

„Prozatím… ji budeme pečlivě sledovat. Pokud ji kouzlo zkorumpuje stejně jako Zatracence, musíme být připraveni ji zneškodnit.“

„Jacquesi!“

„Nedívej se na mě tak. Pokud k tomu dojde, bude to buď ona, nebo my všichni.“

„Ne!“

„Riskovala bys bezpečí celého světa kvůli jediné osobě?“

Kouzelné zrcadlo se divoce otáčelo, když mezi staršími vypukla všeobecná hádka, k čemuž u nich docházelo často.

„Neuděláme nic, dokud si nebudeme jistí.“

„Nemůžeme –“

„Nejprve se ujistíme,“ přehlušil je klidný hlas. „Mám pro tu práci skvělého rytíře.“

„No dobře,“ povzdechl si Američan. „Bedlivě ji sledujte. Zkoušejte ji. Pošlete svého rytíře, ať zkusí odhalit pravdu. Pokud je Provázaná…“

„Pokud je Provázaná, potom se budeme muset rozhodnout, co s ní uděláme dál,“ trval na svém Klaus.

„O všechno se postarám.“

„Browning a jeho rytíři by se to neměli dozvědět. Nikdy by na to nepřistoupili. Mají pro tu dívku slabost a neviděli by, co je ve skutečnosti zač.“

„Chcete, abychom seděli na zadku a čekali, jestli se nejnebezpečnější magický výtvor v historii rozhodl spojit s labilním dítětem?“ nevěřil vlastním uším Angličan.

„Ano,“ odpovědělo unisono několik starších.

„A pokud je to ona?“

„Pak uděláme, co budeme muset, abychom přežili,“ prohlásil Jacques.

Tím byla záležitost uzavřena.

„A co ten přicházející Nepřítel?“ zeptal se Klaus. „Faye a ten nový, Sullivan, jsou oba přesvědčení, že je skutečný.“

„Kancléřova mýtická bestie?“ řekl s neskrývaným pohrdáním Američan. „Která přichází pozřít Moc a spolu s ní i nás všechny? Nic víc než báchorka.“

„Doufám, že máš pravdu.“ Angličan zavrtěl hlavou. „Pokud jsou legendy o Temném oceánu pravdivé… Bůh nám všem pomáhej.“

KAPITOLA 2

Má nejdražší Deviko, uspěl jsem tam, kde všichni ostatní selhali. Nazývali mne šílencem, ale já potvrdil pravdivost svých tvrzení. Moc je živá. To, co nazýváme magii, je proces, který ji živí. Daruje některým z nás kousek sebe samé, a jak toto spojení využíváme k ovlivňování fyzického světa, ta magie narůstá a po naší smrti se posílená vrací k Moci. Je to symbiotický parazit. Díky nám se vykrmuje, opakuje proces a vytváří další Aktivní. Je to opakující se cyklus. Moc samotná do jisté míry vnímá. Uvědomuje si nás? Myslím, že ano. Nejsem si jistý, zda ví, co jsem jí ukradl, a pokud ano, jak na mou malou krádež zareaguje. Stejně jako Moc využívá nás, mám já v plánu využít ji. Prosím, odpusť mi, čím se teď musím stát.

Anand Sivaram

Osobní korespondence nalezená
v Hajdarábádu v Indii, 1912

New York City, New York

Knihovník byl frustrovaný. Konečně se prokousal přes všechny dokumenty, zprávy, studie a knihy o magii v kolekci vzácných knih, a přestože objevil pár zajímavých náznaků, které stály za hlubší prozkoumání, k cíli svého pátrání, kvůli kterému do New Yorku přijel, se nepřiblížil ani o krok. Nemělo by ho to překvapovat. Stuyvesantův štědrý grant mu zajistil titul literárního výzkumníka s falešným jménem a přístupem k celé Kongresové knihovně. Během měsíců strávených ve Washingtonu přečetl v největší knihovně na světě každou práci o magii a stejně tam o Nepříteli nenašel jedinou zmínku. I týdny strávené na Chicagské univerzitě v Carrově knihovně, věnované výlučně magii, vyšly naprázdno.

Nově získaný titul a další Francisovy peníze mu umožnily přelouskat všechny dobré kousky i v druhé největší knihovně v zemi. Příliš dobře věděl, že pokud neuspěje v New Yorku, tak jediná další místa, kam se mohl podívat, jsou v Evropě, a on neměl čas učit se francouzsky. Knihovna, kterou by opravdu rád viděl, se nacházela v Tokiu, i když dost pochyboval, že ho tam přivítají s otevřenou náručí, když jim nedávno přesekl jejich Prvního Železného gardistu.

Byla pitomost doufat, že to tady vyjde.

Jake Sullivan si začínal myslet, že expertem na dané téma možná bude jen on sám, a to pomyšlení ho znepokojovalo, nebo spíš přímo děsilo.

Když se prokousal kompletním Rune Arcanium Grimnoirské společnosti, začal procházet různé sbírky. Společnost byla hrdá na informace, které během let nashromáždila, a ukrývala mnoho věcí, jež považovala za obzvláště nebezpečné. Jakmile složil přísahu, mohl se naučit Společností nashromážděná kouzla, a přestože to bylo velmi poučné, o tom, co ho skutečně zajímalo, nenašel nic.

Společnost toho o Nepříteli příliš nevěděla a zdálo se, že starší ho mají za blázna jen kvůli tomu, že vůbec naznačil jeho existenci. Sullivan nepochyboval, že tam venku něco je, pátrá to po Moci a nakonec ji najde. Museli být připravení. Kancléř to chápal, tak proč to všichni ostatní odmítají?

Sullivan si promnul unavené oči, odsunul stranou další zbytečnou studii a zkontroloval hodinky. Za chvíli budou zavírat. Studium magie bylo obtížné, ale pořád lepší než rozbíjení kamení. V knihovně obvykle vládlo ticho, jak tomu na podobných místech má být, ale dnes večer by se dalo krájet. Únor se letos se sněhem moc nepředvedl, avšak posledních pár dní udeřily tak silné mrazy, že celé město překryla bílá pokrývka. Kdo měl trochu rozumu, zůstal raději doma.

„Ahoj. Řekli mi, že mi můžete pomoct.“

Ani ji neslyšel přicházet. Sullivan vzhlédl k okázalému norkovému kožichu a pěkné rusovlasé hlavě nad ním. „Pardon, madam?“

„Řekli mi, že jste knihovník a že byste mi mohl pomoct něco najít.“ Měla postavu holky z kalendáře, hlas manhattanské smetánky a tvář navrženou k přeměně mužů v poddajné otroky. Když na něj svůdně zamrkala dlouhými řasami, hned na ní poznal, že muži pro ni obvykle udělají vše, o co je požádá, a pěkně rychle. „I když jako knihovník moc nevypadáte.“

Protože byl mohutný zamračený chlap s hranatou čelistí a svalnatými pažemi, se kterým se život nikdy nemazlil. „Já nejsem tenhle druh knihovníka.“

„A jaký tedy jste?“

„Ten, co moc nepomáhá. Vy potřebujete jít tudy.“ Ukázal do uličky. „Zeptejte se těch milejch dam u velkýho stolu uprostřed knihovny.“

„Oh, jsem si jistá, že byste mi pomoci mohl, kdybyste chtěl. Připadáte mi jako kavalír.“

Sullivan jen chtěl být sám. „Ani ne.“

„Co to čtete?“ zeptala se a podívala se mu přes rameno. „Och… Moci? Vy jste Aktivní?“

„Ne,“ zalhal, než knihu odsunul stranou. „Jen mi to téma připadá zajímavý.“

„Škoda. Mě Aktivní fascinují. Dokážete si představit, že byste uměl všechny ty úžasné věci? Ovládat počasí, číst myšlenky, usměrňovat gravitaci, léčit nemocné… Jaké by to asi bylo?“

Neurčitě zabručel.

„Vy toho moc nenamluvíte. Jak se jmenujete?“

„Nikdo důležitý.“

„No, ráda jsem vás poznala, pane Důležitý.“

Sullivan cítil, jak se do něj pouští bolehlav. Určitě za to mohly unavené oči, když tu dvanáct hodin v kuse četl hodně malá písmenka. „Omlouvám se, madam. Byl to dlouhej den a za chvíli tu zavíraj.“ Zarazil se a promnul si spánky. „Jestli něco chcete, měla byste si pospíšit.“

Zvědavě se na něj podívala. Hezké holky nejsou na takové odpálkování zvyklé. „No dobře. To je jedno. Dobrou noc.“ Odešla, její vysoké podpatky klapaly na mramorové podlaze. Přijít ji neslyšel, ale odcházet ano.

I přes náhlou bolest hlavy ji Sullivan se zájmem sledoval. Byla to pěkná přátelská ženská, která jen chtěla pomoct, ale on ji prostě zahnal svým hrubiánským vystupováním. Nikdy o něm netvrdili, že je přehnaně přátelský, nebo celkově přátelský, ale poslední rok byl ještě odtažitější. Dalo se to čekat. Lidem v jeho blízkosti hrozilo nebezpečí. Byl poznamenaný muž.

Delilah zemřela kvůli němu. Něco takového se přejít nedalo.

O deset minut později roznesl Sullivan všechny dnešní knihy na jejich místa. K loučení s obsluhou neměl důvod. Ani neznali jeho pravé jméno. Zítra odjede z města. Uplyne pár dní, než si někdo všimne, že ten velký zamlklý muž zmizel.

Schodiště před vchodem kvůli čerstvému sněhu klouzalo. Sullivan si stáhl fedoru hluboko do čela, vytáhl si šálu a se shrbenými širokými rameny vyrazil proti větru vstříc domovu. Prošel mezi dvojicí kamenných lvů, Lennoxem a Astor, kteří patřili k místním pamětihodnostem. Jeden z kandidátů na starostu navrhl jejich přejmenování na Trpělivost a Odvahu, protože když byla ekonomika v háji a všichni bez práce, budou Newyorčané potřebovat velkou trpělivost a odvahu, aby se z toho bordelu vyhrabali.

Nikdo z těch Newyorčanů ani netušil, že nebýt oběti neznámých statečných Aktivních, tahle část země by dnes byla jen velkou hromadou popela. Štiplavý mráz v Sullivanovi vždy vyvolával melancholickou náladu.

Město se stávalo drsnějším a starším jen pár bloků od knihovny. Pronajal si jeden mizerný byt, aby měl kde složit hlavu. New York to v posledních letech schytal opravdu tvrdě a byla tu spousta volných bytů, ze kterých mohl vybírat. Lidé v drsnějších částech města si ostatních moc nevšímali, a přesně to mu vyhovovalo.

Sníh alespoň zakryl odpadky. Město vypadalo čistě a klidně, když sněžilo. Hlouček bezdomovců se mačkal kolem ohniště v barelu a natahoval ruce k teplu – obyvatelé místního Hoover Townu^4. Prázdné pozemky tam zaplnily chatrče z odpadků a starých pneumatik. Bezdomovci vzhlédli, ale byla příliš velká zima a ze Sullivana šel příliš velký strach, tak ani nezkoušeli žebrat.

4 Hoover Town se přezdívalo táborům ze stanů a chatrčí, kde žili lidé, které o bydlení připravila ekonomická krize. Jméno získaly po prezidentu Herbertu Hooverovi, který byl v té době označován za jednoho z viníků krize (pozn. překladatele).

Vpředu se ozval výkřik. Žena, a nezdálo se, že by to hrála. Další zaječení. Následoval rachot, jak se překotila popelnice, a drsný mužský smích. „Pomoc! Pomozte mi někdo!“ Její výkřiky se odrážely od cihlových zdí.

Bezdomovci sklonili hlavy a zírali do ohně. Na ulici stálo jen pár aut. Místní obchody měly zatlučené výlohy. Byl tu jen on. Ani se nemusel rozhodovat, protože to měl prostě v povaze. Sullivan si povzdechl a vešel do uličky.

Ve tmě viděl šest postav. Jedna z nich byla očividně oběť – žena, kterou drželi pod krkem naraženou na zeď. Chlap, co ji popadl, byl skoro stejně mohutný jako Sullivan a stála za ním řada čtyř dalších. Typičtí městští gauneři. Žili ve smečkách a sílu čerpali ze svého počtu, neustále hladoví a krutí. Jeden z nich se probíral ženinou kabelkou, hledal něco, co by mohl vyměnit za chlast, drogy nebo něco podobného.

Už se setmělo, ale na boj tu bylo místa dost. Jeho magie byla připravená. Cítil, jak se mu v hrudi hromadí Moc, a zlomek z ní použil, aby viděl okolní svět takový, jaký ve skutečnosti byl. Všechno byla jen hmota, někdy těžká, někdy lehká, ale vždy podléhající gravitaci, jež se zodpovídala Jakeovi Sullivanovi.

„Pusť ji.“ Ani nezvýšil hlas. Nemusel. Jedna jeho část bojovat chtěla. Už to byl nějaký pátek, co k tomu měl naposledy příležitost, a tenhle druh chlapů navíc nesnášel.

„Tohle není tvoje věc, kámo,“ zavrčel ten velký. Natočil se jen tak, aby Sullivan mohl vidět malý lesklý nůž v jeho ruce. „Běž si po svejch.“

Pátral po těžkých místech, která by prozrazovala zbraň, ale na těch chlapech byly tvrdé jen jejich palice. Žádné pistole. Možná nože nebo kožené obušky, ale ty se od hmoty v pozadí rozeznávaly těžko. Jeden mosazný boxer zářil jako maják. Překvapeně zjistil, že žena má pod kožichem schovanou malou pistoli, ale asi se k ní nestihla dostat, nebo neměla nervy na její použití. Další možností by bylo, že v tom jede s nimi a že to celé bude jen překombinovaný pokus o jeho okradení, ale to se mu nezdálo. Ten velkej kretén s nožem si to příliš užíval.

„Varuju tě jen jednou a pak ti budu muset ublížit.“ Sullivan ani nevytáhl ruce z kabátu. „Vypadáte mladě a časy jsou zlý, tak vás zkusím nezabít, ale nic neslibuju.“

„Máš vůbec ponětí, s kým tady mluvíš?“ zeptal se ten s kabelkou.

„Ne a upřímně řečeno je mi to ukradený.“

„My vládneme tomu –“ Sullivan nijak netoužil poslouchat blbosti o tom, jak je jedna banda mizernejch kriminálníků tvrdší než zbytek místní verbeže, sáhl po své magii a Usměrnil. Kousek prostoru se narušil a gravitace kolem pouličního gangstera změnila směr. Vlevo teď bylo dole a kluk náhle bokem narazil do zdi. Poháněný silou několika G dopadl tak tvrdě, až kosti zapraštěly, a zůstal na ní viset, dokud Sullivan neodstřihl svou Moc. Kluk spadl do sněhu ve spršce rudé mlhy.

„Já tě varoval.“

„Je to svinskej kouzelník!“ vykřikl ten velký. „Na něj!“

Krysy zaútočily, čímž Sullivana přinutily vytáhnout ruce z kapes. Snadno se vyhnul neohrabanému výpadu prvního z nich a praštil zloděje do hrudníku. Pod Sullivanovou zatvrzenou pěstí zapraskala žebra. Výrostek hekl a složil se. Další útočník zpomalil, zmatený změnou přitažlivosti. Musel mít pocit, jako by se prodíral melasou. Sullivan mu ledabylým pravým hákem přerazil čelist.

Poslední kluk se prudce zastavil a upustil svůj mosazný boxer do sněhu. „Omlouvám se, moc se omlouvám. Fakt mě to mrzí!“

„Příliš pozdě.“ Sullivan obrátil gravitaci, výrostek vyletěl tři metry do vzduchu a pak zaječel, když se přitažlivost vrátila do normálu. Sullivan při Usměrnění nepoužil moc síly, tak si asi při dopadu na asfalt polámal jen pár kostí.

Zbýval ještě jejich vůdce. Pustil ženu, a ta se s kašláním sesunula k zemi. Sullivan se na ni podíval, a když se jeho oči přizpůsobily tmě, překvapeně zjistil, že je to zrzka z knihovny.

„Podělanej kouzelníku. Drž se ode mě dál!“ Násilník na něj namířil svůj nůž. „Lidi jako ty jsou zlo.“

„Slyšíš tu ironii, když to říkáš?“ Sullivan šel k němu. „Banda chlapů přepadne chudáka ženskou a pak mi tu káže o zlu? V nejlepším případě byste ji jen okradli…“

„Bez magie bys tak drsnej nebyl.“

„No nemáš to kliku? Všechnu svoji magii jsem vyplejtval na tvoji bandu,“ zalhal Sullivan. Moci měl pořád spoustu, ale na tenhle pouliční odpad magii potřebovat nebude. „Jsem na suchu. Tak to zkus.“

Vůdce zlodějů zařval a vyrazil mu vstříc, divoce při tom šermoval nožem sem a tam. Sullivan vyrůstal v chudobě v drsném městě a pouliční rvačky pro něj nebyly ničím novým. Bojoval v docích, v ringu a ve válce a byl extrémně dobrý ve vyhýbání se kudlám v brutálním světě Rockvillské státní věznice, kde si šli všichni po krku. Tahle bitka by se s hodně přivřenýma očima dala označit za cvičení. Uhýbal těsně před nožem, a když jeho protivník získal trošku sebevědomí, zničil mu večer.

Sullivan se prosmýkl kolem nože a rychlým úderem násilníkovi zlomil nos. Na tak velkého chlapa byl Sullivan překvapivě rychlý. Než jeho soupeř stihl vykřiknout, chytil ho za ruku s nožem a zakroutil mu s ní, dokud mu nezlomil zápěstí. Pak mu prokopl jedno koleno. Sullivan ustoupil a nechal násilníka, ať se zhroutí do sněhu.

Když si oklepával kabát, všiml si, že mu trocha krve z nosu zůstala na rukávu. Celý gang se válel na zemi; sténali, kňourali nebo byli v bezvědomí. Každému něco zlomil, tak by si z dnešního večera mohli odnést užitečnou lekci. Sullivan sám se ani nezadýchal.

Žena se zvedala. Sullivan překročil násilníka se zlomeným kolenem a natáhl k ní ruku. „Ublížili vám?“

Vzala ho za ruku a nechala se zvednout. „Ne. Jsem v pořádku. Jsem jen trochu otřesená.“

„Ukažte mi ten krk.“ Jemně jí zvedl bradu. Moc dobře na to neviděl. „Udělá se vám pořádná modřina.“

„To nic není,“ odvětila.

Sullivan ji pustil a šel pro kabelku. Výrostek, kterého Usměrnil do zdi, mu začal nadávat, tak mu Sullivan přišlápl prsty. To ho umlčelo. „Do týhle části města by lidi jako vy chodit neměli.“ Podal jí kabelku. „Co tady děláte?“

Na otázku neodpověděla. „Netvrdil jste, že jste ten typ knihovníka, co neumí pomáhat lidem?“

„V některejch věcech jsem lepší než v jinejch. Pojďte. Tady to smrdí. Je na čase vrátit se domů.“

Na ulici bylo světla mnohem víc. Bylo vidět, že to žena snáší docela dobře. Drahý kožich měla umazaný, ale její vystupování se nezměnilo. Tohle nebude žádný ufňukánek. Zpoza rohu vyjelo taxi, což bylo skvělé načasování, protože Sullivan neměl nejmenší tušení, kde je nejbližší telefonní budka. Zamával na auto.

Rusovláska se mu podívala přímo do očí. „To, co jste tam předvedl… Vy jste Zvedák, mám pravdu?“

Jednu nebo dvě věci o magii znala.

„Dávám přednost Gravitačnímu usměrňovači. Zní to uctivěji.“

Zastavilo u nich taxi.

„Kdo jste?“

„Jen chlap, co byl ve správnou chvíli na správným místě.“ Zase se mu vracela bolest hlavy. Otevřel jí dveře. „Máte na taxi?“

„Mám. Děkuji.“ Vzala ho za ruku a nechala si pomoct nastoupit. „Moc vám děkuji. Nemohla bych pro vás něco udělat? Nechcete odvézt?“

„To je v pohodě. A poslouchejte, jestli u sebe chcete dál nosit tu pistolku, příště buďte připravená ji použít.“

„To budu. Slibuji.“ Žena se na něj usmála. Měla okouzlující úsměv. „Děkuji. Jste skutečný rytíř na stříbrném koni.“

Sullivan za ní zavřel dveře. „Och, nemáte nejmenší tušení.“

Taxi odjelo od chodníku. Řidič se podíval do zpětného zrcátka a prohlížel si svou cestující. „Tak je to ten Zvedák?“

„Je to náš kluk,“ potvrdila, než se otočila a zamávala přes zadní okno na Jakea Sullivana. Ten stál na chodníku a kouřil. Nejistě zvedl ruku a zamávání jí oplatil. Otočila se zpátky. „Jsem si jistá.“

Její Moc jí příliš nepomohla. On možná vypadal jako obhroublý hulvát, ve skutečnosti však byl až příliš chytrý. Soudě podle výrazu v jeho tváři, když si ho chtěla oťuknout, o narušení věděl, proto se na něj bála zatlačit víc. Musela jeho magii vidět v akci, aby si byla jistá. Ukázalo se, že je tak nebezpečně silný Zvedák, jak o něm tvrdila jeho složka. Počkala, dokud nezajedou za roh, než si stáhla svou zrzavou paruku. Během útoku se nejvíc bála, že jí paruku někdo strhne, čímž by v Sullivanovi určitě vzbudila podezření. „Spoj se s ostatními. Vyzvedneme ho dnes v noci.“

Miami, Florida

Francis nevěřil vlastním uším. Nechal si to od policisty zopakovat, ale zpráva zůstala stejná. Heinrich König byl mrtvý.

Jako kluk, ozbrojený jen svým důvtipem a magií Přízraku, přežil Heinrich v ulicích Mrtvého města. Prošel Berlínskou zdí, připojil se ke Grimnoiru a od té doby byl jeden z jejich nejstatečnějších rytířů. Bojoval v desítkách bitev se Sověty i Impériem, ale jemu na tom nezáleželo, protože choval obzvláště velkou nenávist ke každému, kdo zneužíval magii. Heinrich se ničeho nebál. Bez ohledu na riziko, bez ohledu na soupeře, Heinrich se vždy přihlásil jako první. Byl troufalý, nebojácný a naprosto oddaný.

A teď je mrtvý.

Francis se musel opřít o zeď, měl pocit, jako by se na něj sesypal celý svět. Měl zlomené předloktí a bolela ho hlava, ale fyzická zranění byla ničím v porovnání s kopancem do žaludku, který právě dostal. Mohl si dovolit Léčitele, ale podle toho, co slyšel, měli oba floridští Léčitelé plné ruce práce se zachraňováním životů. On mohl počkat. Policista mu řekl, že Heinrich byl na schodišti, když ho zasáhl jeden z magických výbuchů. Než ho srazil k zemi, pomáhal odnést raněného prezidenta. Policista mu pověděl, že Heinrich zemřel jako hrdina.

„Povězte mi něco, co nevím.“ Francis se svalil na pohovku a zíral do prázdna. Mrtvý. Do hajzlu, Heinrich je mrtvý. Musí to povědět ostatním.

„Mám vám něco přinést, pane Stuyvesante?“ zeptal se policista, když Francisovi podával papírový kelímek s vodou.

„Láhev whisky?“

„Ta je zakázaná… Čert to vem, uvidím, co se dá dělat.“

Strčili ho do kanceláře detektiva. Na prosklených dveřích bylo napsané jeho jméno. Bylo zrcadlově obrácené a Francis byl příliš unavený, aby se ho snažil přečíst. „Jak dlouho tady ještě musím sedět?“

„Je tu několik federálů, co by vám rádi položili pár otázek.“ Mladý policista se otočil k odchodu, ale na cestě ven se zahanbeně zastavil. „I vy jste hrdina, pane. Všichni říkají, že atentátníka jste zabil vy. Usekl jste mu hlavu.“

„Jako hrdina si zrovna nepřipadám,“ zabručel Francis.

„Jen by to do vás nikdo neřekl. Myslím tím, že jste boháč a tak. Zachovat se tak statečně a ušpinit si ruce. A dokonce jste… jste…“ Policista se zakoktal.

„Aktivní?“

Policista sklopil zrak. „Jo. No, hádám, že vaši lidi asi nebudou všichni špatní, co?“ Zacouval a zavřel za sebou dveře.

Už ho několikrát vyslýchali, co víc po něm ještě chtěli? Jistě, mohl by se začít ohánět svým jménem a vypustit na tohle místo armádu právníků, ale pořád byl trochu v šoku. Jak to řekne ostatním? Jak to poví Faye? Ona měla Heinricha opravdu ráda. A chudák Dan. Heinrich byl jeho nejlepší přítel, partner na mnoha misích, sakra, šel mu i za svědka. Bude to pro něj hrozná rána.

Florida vždycky měla lehce bažinnou pachuť. Francis se zamračil na vodu, ale ať už by se soustředil sebevíc, v řádný otupující alkohol ji proměnit nemohl. Byl jen telekinet. V celé historii existovala jen jedna osoba, která dokázala proměnit vodu ve víno.

O pár minut později se dveře znovu otevřely, avšak tentokrát jimi místo miamského policisty prošel muž v košili s vázankou a podpaždním pouzdrem. Vázanka byla povolená a v pouzdru si hověl velký černý automat. Byl průměrně vysoký, ale s trupem boxera v těžké váze, asi čtyřicet let, tmavé vlasy řídnoucí na temeni a hustá vzteklá obočí. Bradu měl tmavou od strniště a z jeho vystupování čišel chlad. Cizinec se podíval na zbytky Francisova drahého italského obleku a sádru na jeho paži. „Jste Francis Stuyvesant?“ Ruku k potřesení nenabídl.

„A vy jste?“

Otázku ignoroval a vytáhl z kapsy košile balíček cigaret.

„Kouříte?“

„Ne, děkuji. O co tady jde?“

Stáhl přes prosklené dveře roletu. „Budu vám pokládat otázky. Pokud si začnete vyskakovat a zkusíte na mě nějaký výstup typu ‚vy snad nevíte, kdo já jsem‘, osobně vás střelím do hlavy a nechám to zamést pod stůl jako sebevraždu.“

Cizinec to řekl tak věcně, že Francisově unavené mysli chvíli trvalo, než v tom poznal výhrůžku. Francis nebyl zvyklý, aby mu někdo vyhrožoval. „Co jste zač?“

Cizinec škrtl palcem sirkou a zapálil ji hned na první pokus. „Dědic UBF… osobně.“ Připálil si cigaretu. „No, nemám já to štěstí. Já jsem jen obyčejnej starej vyšetřovatel z OCI.“

„Co je OCI?“

„Úřad koordinátora informací.5“

5 Office of Coordinator of Information (OCI) byla americká tajná služba, ve skutečnosti založená 11. července 1941, která měla koordinovat činnost existujících agentur. V roce 1942 byla rozdělena na Úřad válečných informací (OWI) a Úřad pro strategické služby (OSS), předchůdce dnešní CIA (pozn. překladatele).

„To jméno mě má zastrašit?“

„Ne,“ uchechtl se muž. „Zastrašovat nemá jméno. Strach jde z toho, co mám oprávnění dělat. My se staráme o citlivé věci. Jako regulace magie nebo výslech rozmazleného spratka, který se najednou stal důležitým, protože jeho bohatej děda zaklepal bačkorama.“

Francis si na veřejnosti vypěstoval pověst neschopného floutka, který umí jen vymetat večírky. Hodilo se, když vás nepřátelé podceňují. Výkonná rada UBF si kvůli jeho vystupování myslela, že z něj bude snadno ovladatelná figurka, a on toho využil, aby nakonec fakticky ovládl celou společnost. Většina novin ho i tak stále považovala víc za téma svých společenských rubrik než obchodní přílohy.

Tajemný muž od vlády si to o něm zjevně myslel také, takže nebyl důvod, proč by to nemohl využít ve svůj prospěch. Odehraje svou roli. Francis předstíral rozhořčení. „Takhle se mnou mluvit nemůžete.“

„Můžu a budu. A vy mi můžete říkat pan Crow. Takže mi povězte, Francisi… Nevadí vám, když vám budu říkat Francisi?“

„Pro takové jako vy jsem pan Stuy–“

Ten chlap byl rychlý. Jeho pěst zasáhla Francise do spánku tak silně, že kdyby chvíli před nárazem nezavřel oči, asi by mu vyletěly z hlavy. Svět se rozhoupal a dlážděná podlaha mu vyskočila naproti.

Smetánku nikdo nemlátil. Tady nedostával lekci provozovatel ilegálního baru. Francis byl důležitý. Překvapení bylo horší než bolest. On rány přijímat uměl, ale o urážkách to neplatilo. Něco bylo velmi špatně.

„Zkusíme to znovu.“ Crow vytáhl Francise za košili zpátky na pohovku.

Rána s ním otřásla, ale už zažil horší. Francisovou první reakcí bylo použít Moc. V detektivově kanceláři byly tucty předmětů, které by se krásně vyjímaly zapíchnuté mezi federálovými žebry, ale nejdřív musel zjistit, co se děje.

„Už se těšíš na tu modřinu? Myslím tu, jak ses praštil při útoku, hošíku? Zkusíme to znovu.“ Crow se posadil na okraj stolu. „Obvykle vytloukám doznání z negrů a Poláků. Nikdy bych si nepomyslel, že ho vymlátím z bohatýho spratka. Kdyby mě tak viděla máma.“

„Tohle nesmíte.“

„Ano, smím. Máme stav nouze a OCI teď dohlíží na všechna vyšetřování zahrnující Aktivní. Věci se změnily, jen o tom zatím nevíš. Tak mi pověz, Francisi, jak je možný, že jsi byl za poslední rok u dvou velkých magických teroristických útoků a oba jsi přežil?“

Mírový paprsek mířil na jeho sídlo v Mar Pacifica, protože Železná garda chtěla z povrchu země vymazat skupinu z Grimnoirské společnosti. A dnes? „Asi mám štěstí.“

Crow mu klidně vrazil pohlavek, který Francisovi trhnul hlavou do strany.

„Ten atentátník… Znáš ho?“

„Ne.“

„Seš si jistej?“

„Nikdy předtím jsem ho neviděl.“

„A tohle jsi taky nikdy neviděl?“ Crow natáhl ruku. Držel v ní známý zlatý prsten s černým kamenem. Grimnoirský prsten.

Tohle je hodně zlé. „Nevím.“

Každý rytíř ho dostal po složení přísahy. Byl magicky provázaný s několika slabšími kouzelnými ochranami, jeho vnitřní strana byla popsaná vzory Moci. Byly to užitečné nástroje a symboly jejich postavení. Francis ho na veřejnosti nenosil. Byl příliš známý a často ho fotografovali, nechtěl tím Společnost odhalit. Ale vždy ho měl poblíž… Patřil tenhle jemu? Prohledali mu zavazadla? Věděl ten chlap z OCI o Společnosti?

„Co je to za prsten?“

„Jen nějaká cetka. Nevím. Má patřit mně? Protože já mám spoustu prstenů.“

Crow ho zvedl proti světlu. „Uvnitř je nápis. Magie? Je to tak?“

„Nevím,“ odvětil klidně Francis.

„Legrační. Tenhle jsme stáhli ze zbytků tvýho německýho přítele…“ Crow položil prsten na stůl a sáhl pro něco do kapsy u kalhot. Pak na stůl vedle prvního položil úplně stejný prsten. „Tenhle nosil chlap, kterýmu jsi useknul hlavu. Nebo jsem to popletl? Nezaměnil jsem je? Těžko říct, protože jsou identický, dokonce i ty srandovní nápisy uvnitř.“

Atentátník měl Grimnoirský prsten? Byl snad členem Grimnoirské společnosti? Nemožné!

Crowa čekání unavovalo. „Nic? Žádná reakce?“

„Nejsem klenotník,“ odfrkl si Francis. „Teď si chci promluvit se svým právním zástupcem. Právníci umí být dost působiví. Nevím, která agentura vás platí, ale doufám, že vám nevadí fronty na polévku. Mám sluhy s větším platem, než je ten váš.“

„Ale já tohle nedělám pro peníze.“ Crow smutně zavrtěl hlavou. „Tss, tss, mladý Francisi. Já se tu s tebou snažím vést upřímný rozhovor a ty to chceš zkazit právníkama.“ Ve vteřině vstal ze stolu a Francis měl jen dost času se zapřít, než schytal ránu do zubů. Před očima uviděl hvězdičky. Crow ustoupil, oklepával si ruku. „Bože, jak já tuhle práci miluju.“

Tohle by stačilo. Až Crow vstane příště, Francis mu dá lekci pokory. Na stole leželo solidně vypadající těžítko. Rychlostí osmdesát kilometrů v hodině mu vyrazí pár zubů. Francis se zasténáním zvedl hlavu a podíval se federálovi přímo do očí. „Já nic nevím.“

„Tvůj osobní strážce měl na hrudi takovou divnou věc, napůl jizvu, napůl tetování. Co to bylo?“

Když Jake Sullivan vychytal mouchy, Heinrich se před pár měsíci přihlásil jako dobrovolník pro regenerační kouzlo. Bylo to bolestivé a nebezpečné, ale vyplatilo se to. Zrychlovalo to hojení, ale pokud v krátkém čase utrpíte příliš těžká zranění, zemřete stejně jako každý druhý. „Vím já? Co moji zaměstnanci dělají ve svém volném čase, je jejich věc.“

„Vím, že ty na sobě nic podobnýho nemáš. Zeptal jsem se doktora, co tě ošetřoval. Ale zvláštní je, že ten chlap, kterej dostal léčbu gilotinou, měl něco podobnýho… Větší a komplikovanější, ale v podstatě ta samá věc. Nepřipadá ti to divný?“

Francisovou odpovědí bylo hrobové ticho. Nenapadlo ho nic, co by mohl říct. Někdo se pokusil zabít prezidenta a teď se to snažili přišít Grimnoiru.

Crowa viditelně dráždilo, že se nedočkal odpovědi. „Byl Zangara volný konec, který bylo třeba odstřihnout? Bylo tvým úkolem odstranit atentátníka, aby nemohl mluvit? Proto jsi tady, Francisi, abys uklidil po tom vašem malém magickém spiknutí?“ křičel Crow, od úst mu odletovaly sliny. „Myslel sis, že ti to projde! Lidi jako ty si vždycky myslí, že jim všechno projde. No, ty nejsi o nic lepší než ostatní. Dostal jsem tě, Francisi. Pomáhal jsi zabít prezidenta.“

„V tom obvinění jsou tak velké díry, že by jimi se vzducholodí proletěl i idiot. To jste musel vymyslet sám, co? Detektiv jedna báseň.“

Crow se odstrčil od stolu, ruku sevřenou v pěst. Francis se soustředil na těžké těžítko, natáhl se svou Mocí a –

Nic.

Crow ho srazil na zem. Francis dopadl na dlaždice a schytal kopnutí do obličeje. Musel se chránit zvednutýma rukama, protože Crow v kopání pokračoval. „Tys na mě zkoušel použít magii?“ Crow na něj tvrdě dupl a pak znovu a ještě jednou. Bota trefila sádru a hnula čerstvě zlomenými kostmi. Francis se s výkřikem schoulil do klubíčka. Dveře se rozletěly, do místnosti se nahrnulo několik miamských policistů. Popadli Crowa a odtáhli ječícího federála z místnosti. „Na lidi z OCI magie nefunguje, ty sráči! Raději bys měl varovat svoje kamarády!“

Policisté se mu snažili pomoct. Někdo mu položil otázku. Motala se mu hlava a nepamatoval si, jak odpověděl. Jeho Moc selhala. Poprvé v životě sáhl po své magii a ona tam nebyla. Položili ho na pohovku. Někdo mu k nosu přitiskl kapesník, aby zastavil krvácení. U dveří se něco dělo. Francis poznal v muži, který tam mával kufříkem, právníka UBF. Jak mohla jeho Moc selhat? Najednou stál a vrávoral do haly. Právník mluvil s policisty, právnické výrazy z něj létaly rychleji než kulky z kulometu. Odváděli ho k východu.

Crow byl zahnaný do rohu a hlídali ho dva policisté. Ve tváři byl úplně rudý. „Všechno se změnilo, Francisi. Lidi jako ty už nejsou nedotknutelní.“

„Tímhle to neskončilo!“ zakřičel za ním chraplavě Francis.

„Sledujeme tě.“ Policisté zatlačili Crowa zpátky. „Začala lovecká sezóna! Dnes zahajujeme…“ Vystrčil prst jako hlaveň. „Prásk!“

Vyvedli ho ven. Neuvědomil si, že už je tak pozdě. Tma ho trochu překvapila. Vrávoravě sešel po schodech k autu. Výbojky blikaly a pořizovaly se fotky. Právník se postaral, aby měl tisk spoustu šancí si ho vyfotit. Jeho obličej musel podle bolesti vypadat jako sekaná. Řidič obešel auto a otevřel mu dveře.

„Šlápni na to a dostaň nás odsud,“ nařídil mu Francis. Právník málem nestihl nastoupit, než vyrazili. „Dejte mi pero.“

„Cože?“

Francis se natáhl a vytáhl právníkovi z kapsy zlaté pero. Položil ho na dlaň a soustředil se. Pero se zvedlo, opsalo pomalý kruh, přesně jak chtěl, a dosedlo na dlaň. Jeho Moc se vrátila. Vše vypadalo v naprostém v pořádku, ale když ji chtěl použít proti federálovi, jako by tu magie nikdy nebyla.

Hodil pero zpátky překvapenému právníkovi.

„Crow měl pravdu,“ zamumlal.

„Prosím, pane?“

Francis zíral z okna. „Všechno se změnilo… Řidiči, zavez nás na letiště.“

Policejní oddělení Miami Crowa zadrželo. Federální agent nebo ne, právě napadl vězně a nešlo jen o nějakého pobudu z ulice, ale o velice důležitého muže, a tisk to věděl. Budou padat hlavy. Místní se pokoušeli dovolat Crowovým nadřízeným, jen aby rychle zjistili, že jeho nadřízení se kontaktují velmi těžko. Crow čekal jen tak dlouho, dokud se na něj někdo díval, a pak snadno utekl. Neexistovala cela, která by ho mohla zadržet. Dokonce se zastavil pro všechno, co mu zabavili – falešný průkaz, svou pětačtyřicítku, Dymaxion nulifikátor a plášť –, než vyšel ze dveří.

Až se policii později konečně podaří s někým v tajemném Úřadu koordinátora informací spojit, dozví se jen to, že u nich žádný agent jménem Crow nepracuje. Úřad návladního také skončí ve slepé uličce. Časem celá záležitost vyšumí, jak už to v takových případech bývá.

Jeho muži ho vyzvedli za rohem. Automobil jen lehce zpomalil, když do něj nastoupil. „Stav?“ zeptal se místo pozdravu.

„Prezident to přežije, ale stále je tu riziko, že ztratí cit v nohách.“

„To nejsou dobré zprávy.“ Soucit uměl Crow předstírat velmi dobře. „Nevím, jestli je tahle země připravená mít ve svém čele mrzáka. Co vězeň?“

„Zajištěný, pod sedativy a na cestě na velitelství v doprovodu dvou Dymaxionů.“

„To rád slyším. Kde je teď Stuyvesant?“

„Míří na letiště, přesně jak jste předpokládal.“

„Výborně.“ Crow se choval úplně jinak, než když na stanici vyslýchal Stuyvesanta. Tam jednal jako nevyzpytatelný a násilnický cholerik. Bylo to nezbytné. Potřeboval Stuyvesanta vyplašit. Venku se vrátil do normálních kolejí, což znamenalo klid a soustředění. Vztek, chlad, zlo, dobro, krutost – to vše byla jen různá nastavení. Vybral si to, které chtěl, a nosil ho jako oblek. Byl ochotný udělat cokoliv, aby svůj úkol splnil.

Nestydaté napadení Stuyvesanta vyvolá otázky, jako proč se vyšetřovatel tak naštval na bohatého kluka a údajného hrdinu dne – přestože Stuyvesantova přítomnost byla nečekaná, nesměl tu příležitost promarnit – a přítomní novináři určitě začnou šířit zvěsti o možném Stuyvesantově zapojení. A to vše bez toho, aby k tomu OCI musel vydat jakékoliv oficiální vyjádření.

„Vystrašil jsem ho. Chci, abyste Stuyvesanta hlídali na každém kroku. Chci vědět, s kým mluví, kdo mu volá, s kým se stýká a kam chodí. Chci vědět, jak chutná jeho snídaně a jakou teplotu měla jeho koupel. Jakmile se setká s někým na seznamu, platí to samé i pro ně.“ Krátce se zamyslel. „U toho kluka chci dvouvrstvé sledování. To první ať je očividné, na to druhé nasaďte naše nejlepší lidi. Až si bude Stuyvesant myslet, že ty první setřásl, kontaktuje ostatní konspirátory. Nepodceňujte ho. Je chytřejší, než vypadá. A nejdůležitější je najít tu jeho Cestovatelku. Jakmile se ukáže, aby zkontrolovala svého přítele, hned ji seberte.“

„Ano, pane Crowe,“ odpověděli unisono agenti OCI.

„Živou.“ Ta holka z nich byla nejdůležitější. Pokud o ni přijdou, šéfa to pořádně naštve. „Co máte dál?“

„Situace v New Yorku se zlepšila,“ vzal si slovo řidič. „Ta najatá holka našla Zvedáka. Naši chlapi ho brzy seberou.“

„Ne. Ten potřebuje zvláštní přístup. Jděte na něj opatrně. Projděte hlášení. Pracoval s lidmi z BI. Najděte někoho, s kým vycházel, pokud tam někdo takový je, a pošlete ho jako kontakt. Půjčte si od nich, koho bude třeba, ale BI se nesmí dozvědět, o co tady jde.“

Mezi nově zřízeným OCI a zavedeným Úřadem pro vyšetřování vládla silná profesionální rivalita. J. Edgar Hoover si myslel, že s Aktivními by se mělo zacházet jako s ostatními zločinci. Nápad OCI shromáždit všechny nežádoucí Aktivní na jednom místě mu připadal jako hloupost. Hoover skuhral o porušování občanských práv, ale Crowovi došlo, že jen nechce přijít o svůj vliv.

„Ať si Zvedák zavolá a uvidíme, kvůli čemu je ten poprask. Potom ho sejmeme.“ Crow nepoužil slovo zatknout, protože podle toho, co o Zvedákovi slyšel, by to skončilo krveprolitím. „Nic okázalého. Toho v žádném případě živého nezajmeme.“

Znali jich jen hrstku. Patřil k nim Stuyvesant, ale to byl teprve kluk. Hybatel byl jako strom. Zatřeste s ním a uvidíte, co spadne. Sullivan? Ten parchant se probojoval Druhou Sommou. Zvedák byl balvan. Zatřeste balvanem a je tu riziko, že se převalí a rozdrtí vás.

„Jak to máme udělat?“

„Počkejte, dokud nedomluví, a pak mu vpalte kulku do hlavy… nebo spíš spoustu kulek. S armádními zpravodajci, co tam budou, ať si naši chlapci hlavu nelámou. Nechte Zvedáka zavolat a pak ho odpráskněte. O papírování se postarám já.“

„Ano, pane Crowe.“

Crow nebylo jeho pravé jméno. Během let jich vystřídal tucty, dělal věci za hranicí práva pro příliš měkké lidi, kteří se báli použít oficiální kanály. Pracoval pro každého od United Fruit Company^6 po Woodrowa Wilsona, ale celou vládní agenturu měl k dispozici poprvé. Navíc zákony byly projednou na jeho straně, nebo přinejmenším brzy budou. Už se sepisovaly.

6 United Fruit Company začínala v roce 1899 jako malá firma a v následujících letech expandovala do Střední a Jižní Ameriky, kde získala rozsáhlé pozemky, ovlivňovala místní vlády a prakticky se stala monopolním vývozcem ovoce z tzv. banánových republik (pozn. překladatele).

Ne, Crow nebylo jeho pravé jméno, ale on byl dostatečně skutečný, aby splnil svůj současný úkol.

Zlikvidovat skupinu Aktivních známou jako Grimnoirská společnost.

KAPITOLA 3

Čím větší děláme pokroky, tím více toužíme pokračovat ještě dál. Nepostupujeme aritmeticky, ale geometricky. Od úsvitu věků jsme získali neskutečné množství vědomostí a schopností. Mělo by to být přibližně osmdesát tisíc let, které dělí člověka paleolitického od toho neolitického. Přesto se za celou tu dobu naučil pouze obrušovat pazourky, místo aby je jen štípal. K jakým změnám však došlo za života našich otců? Železnice a telegrafy, chloroform a aplikovaná elektřina. A to vše před objevem magie. Co člověk dokázal za mého života? Telekineze, teleportace, pyrokineze, biologická manipulace a komunikace s duchy zemřelých. Deset let nás dostalo dál než celé milénium a nebylo to jen zásluhou našeho většího intelektu, jako spíše světla v nás, které nám ukázalo další cestu. Pravěcí lidé se belhali s vyvalenýma očima a pomalými nejistými kroky. My si nyní jistě a rychle vykračujeme vstříc neznámému cíli.

Sir Artur Conan Doyle

Historie čarodějnictví, 1926

New York City, New York

Někdo zaklepal na dveře jeho bytu.

Když o sobě jeho návštěvník dal znát, Sullivan už byl vzhůru a čekal na něj. Celý život měl lehké spaní a tato vlastnost během války ještě zesílila. Vojáci s hlubokým spánkem noční bombardování jedovatým plynem nepřežili.

Na jeho probuzení stačila ozvěna mužových kroků v chodbě, a skutečnost, že se zastavily před jeho dveřmi, mu hned vyčistila hlavu a poslala do ruky velký automatický Browning ráže pětačtyřicet. Kolem závěsů pronikalo trochu žlutého městského světla, dost na rozeznání ručiček na hodinkách. Skoro půlnoc.

Divný čas na návštěvu, ale služebníci Impéria by nejspíš neklepali.

Byt byl malý a nacházel se v neoznačené budově asi kilometr chůze od knihovny. Bydlel v něm pod falešným jménem. Nikdo – dokonce ani Společnost – nevěděl, že tu je. Zkontroloval zlatočerný prsten na svém prstě, ale jeho kouzla ho před ničím nevarovala. Protáhl si svou Moc, aby se jeho smysly přizpůsobily světu z tahů, masy a hustoty a on získal informace o svém okolí. Na chodbě stál jediný muž.

Další zaklepání. „Sullivane? Seš tam?“ zavolal tlumený hlas.

Oblečení vždy nechával na místě, kde ho našel i potmě. Nikdy nevíte, kdy budete muset rychle odejít. „Kdo je to?“

„Sam Cowley. Můžu dovnitř?“

Cowley dělal pro Úřad pro vyšetřování, byl jedním z Hooverových mužů. Sullivan loni technicky porušil dohodu ohledně svého podmínečného propuštění, ale Pershing ho těch závazků zbavil a Francisovi právníci dohlédli, aby vše skončilo na papíře, pěkně podle zákona. Podle toho, co věděl, by měl být čistý.

Navíc kdyby ho přišli sebrat federálové, nebyli by tak hloupí, aby poslali jednoho muže. To by sem vpadla zásahovka se spoustou zbraní. Sullivan si během posledních pár let vypěstoval jistou reputaci. Hodil na sebe košili a s pětačtyřicítkou za zády pootevřel dveře.

„Co tady děláš, Same?“ zeptal se bezbarvým hlasem.

„Očividně tě hledám.“ Cowley tam zdvořile stál s kloboukem v rukách a čekal na pozvání.

Sullivan vystrčil hlavu na chodbu a podezřívavě se rozhlédl. „Jak jsi mě našel?“

„Máme k dispozici mnoho informačních zdrojů…“ Jinými slovy mu do toho nic nebylo. „Musíme si promluvit.“

Agent Cowley vypadal plaše a přihlouple, ale ve skutečnosti to byl tvrdě pracující policajt. Spolupracovali spolu na několika případech a Cowley byl tak zásadový, jak jen může vládní zaměstnanec být, Sullivan se však už s BI jednou spálil. Seznam lidí, kterým věřil, byl velmi krátký a lidi od J. Edgara Hoovera na něj v nejbližší době přidávat nemínil. „Svoje jsem si odsloužil. Pro Hoovera už nedělám. S BI jsme vyrovnaný.“

„Ředitel mě neposlal. Tak můžu dovnitř, nebo ne?“

Sullivan ustoupil stranou. „Nevypadá to tu nic moc, ale sedni si.“ Ukázal na jednu ze dvou rozvrzaných židlí u kruhového stolu u okna. Byt ve skutečnosti nebyl víc než kuchyň s kumbálem, kam narvali postel, ale krysy tu žily malé a on už bydlel v horších. S penězmi od Společnosti by si určitě mohl dovolit něco útulnějšího, ale útulné neznamenalo nenápadné.

Potřásli si rukama. Sullivan si dal pozor, aby mu ji moc nezmáčkl. Cowley byl úředník a Sullivan měl stisk, kterým by rozplakal i topiče. Stará budova byla napojená na elektřinu, ale ta fungovala jen zřídka, a proto Sullivan na stole zapálil olejovou lampu. Jak se dalo od kriminálního vyšetřovatele čekat, Cowley si okamžitě všiml několika zrcadel na stěnách a předmětů na stole – poznámkového bloku, sady fixů, zakrváceného ručníku s několika skalpely a pár zazátkovaných lahviček s tmavou kapalinou. „Cos to tady dělal?“

Sesílal kouzla, což téměř všichni považovali za nemožné. Když loni vymyslel, jak si do hrudi vyřezat léčivé kouzlo, ke stejné proceduře se dobrovolně přihlásilo i několik rytířů. Protože Lance s Heinrichem nezabil, začal experimentovat s dalšími vzory, které si pamatoval z prohlížení Moci. Jelikož šlo o nezmapované území, kreslil je přímo na sebe. Příšerně to bolelo, rozhodl se to však nazývat pokrokem, protože u toho nevypustil duši. Byla to děsivá práce, ale až se příště postaví Železnému gardistovi, bude na něj připravený.

„Nic důležitýho.“ Sullivan odstrčil flakónky s démonickou krví stranou, zakryl je ručníkem a posadil se s pistolí v klíně.

Cowley odtáhl židli od stolu a posadil se. Kabát si nesundal, zjevně tu nemínil zůstat dlouho. „No, Jakeu, rád tě zase vidím. Už je to dlouho.“

„Od Chicaga…“ Tehdy se poprvé setkal s Grimnoirem. Tým Dana Garretta Cowleyho a jeho agenty z BI snadno porazil a Sullivan se je rozhodl pronásledovat na vlastní pěst. Dokázal se vypořádat s většinou z nich, čímž udělal dojem na Black Jacka Pershinga, a zbytek už byl historie. „Když mi tvůj šéf omlátil o hlavu, že jsem se nechal vyhodit ze vzducholodě.“

Federální agent si povzdechl. „Víš, pan Hoover není až tak špatnej chlap. Jen má hodně náročnou práci. Dostali jsme z oběhu spoustu špatnejch lidí.“

„Řekl mi, že jsem otrok.“ Pořád to bylo citlivé téma. Na to Cowley odpověď neměl. „Jak myslíš, že by reagoval, kdyby se domáknul, že máš špetku Aktivní magie?“

„Tady jsi mě dostal,“ uznal pomalu Cowley. Byl Pasivní Pochodeň s jen nepatrnou schopností vyvolávat a kontrolovat oheň. Hoover byl svou nedůvěrou v magii a lidi, co ji provozovali, všeobecně známý. Od zničení Mar Pacificy to byl na vedoucích pozicích oblíbený a hojně rozšířený postoj. „Časy se mění. A po tom, co se dneska stalo, si dokážu představit, že to bude pro mágy ještě horší.“

Sullivan se k rádiu nepřiblížil celý den, nečetl noviny a jeho jediným kontaktem s dalšími lidmi bylo vymlácení duše z pouličního gangu, takže neměl nejmenší tušení, o čem to Cowley mluví. „Co se dneska stalo?“

„Ty to nevíš? Aktivní se pokusil zavraždit prezidenta Roosevelta.“

Tohle jeho lidé nepotřebovali. „Jak zlý to je?“

„Zatím neznám detaily. Mým nadřízeným poslali telegram, že je naživu. Slyšel jsem, že je to hodně zlý. Byl tam celej dav obdivovatelů, když se to stalo. Floridská policie pořád sbírá kusy těl, takže se ani neví, kolik lidí tam zemřelo. Byl to vážně masakr.“

„Jsou si jistý, že to byla magie?“

„Ten druh neznám, ale holýma rukama přinutil explodovat obyčejnej vzduch.“

„Hmmm…“ To vypadalo na Bouchače, i když osobně žádného nepotkal. „Impérium, anarchisti, komunisti nebo osamělej pošuk?“

„Zatím nikdo neví.“

„Tohle je jako noční můra.“ Sullivan si promnul obličej. „Absolutní noční můra.“

„Chudák Roosevelt,“ souhlasil Cowley.

„K čertu s chudákem Rooseveltem. My jsme chudáci. Kdysi jsem viděl dav lynčovat mladýho kluka, protože jim jeho magie připadala děsivá. Co se stane, až budou mít skutečnej důvod se bát?“

Mar Pacifica byla dílem jeho bratra. Jeho starší bratr byl génius; zvrácený, ale pořád génius. Impérium prolilo první krev, oslabilo svého nepřítele a prošlo mu to. Při stejném útoku přišla o život Delilah. Doufám, že se pomalu škvaříš v pekle, Matty.

„Celá země teď vybuchne jak natlakovaný kotel. Štěstí, že je taková kosa, jinak by nepokoje vypukly už dnes,“ zabručel Sullivan.

„Na jihu není. Slyšel jsem, že už došlo k hodně ošklivým věcem. Vypálený obchody, náhodně zastřelení Aktivní…“

Musel se rychle spojit se Společností. Budou se snažit hasit škody, a pokud atentátník patřil k nějaké skupině, dostanou její zbytek permanentně z oběhu. Přesně kvůli takovým věcem Grimnoir existoval, aby chránil Aktivní před normály a naopak. Komunikační kouzla mu šla dost dobře a byla mnohem levnější než telefonní hovor, ale jedno po druhém. Nejdřív se musel zbavit Cowleyho. „Proč ta návštěva?“

„Poslouchej, Jakeu, tohle není záležitost Úřadu. Dneska si mě půjčila jiná agentura. Je v tom trošku chaos a já o tom nemůžu mluvit. Potřebuju, abys hned šel se mnou.“

„Kam?“

„Do New Jersey.“

„Proč?“

„Otázka národní bezpečnosti.“

Coby přímočarý chlap neměl na výmluvy dost trpělivosti. „Ne.“

„Koukni, nemůžu ti nic říct, dokud tam nebudeme. Je to přísně tajný.“

„Vracím se do postele.“ Sullivan vstal.

„No…“ Cowley si povzdechl. „Dobře. Nevím přesně, o co tady jde. Řekli mi, že tě o to mám požádat, protože podle nich mě snášíš líp než zbytek federálů.“

„To mi moc nepomohlo, Same.“

„Tohle místo je obklíčený.“

Sullivan šel k oknu a odtáhl závěs. Na ulici opravdu parkovala policejní auta. O pět pater níž se pod lampami ošívali muži v uniformách newyorské policie a plátěných pláštích. Byla to slušná ukázka síly, ale na něj to dojem neudělalo. Sullivan se probojoval přes všechno, co proti němu poslala německá armáda a kancléřova osobní Železná garda. Nejtěžší bude prorazit obklíčení, aby při tom náhodou někomu neublížil. „Proč poldové?“

„Kolujou o tobě nový historky. Věci, co jsi údajně dělal… moje kolegy znervóznily. Především ta část, kde jsi měl úplně sám bojovat s celou japonskou flotilou.“

Jak se o tom BI dozvěděl? Nikdo z Grimnoiru by o tom nemluvil, protože to byla tajnůstkářská parta, ale mohlo to prosáknout od Southunderových mužů nebo UBF dobrovolníků z Bouře. „To jsou jen bláznivý povídačky… Byla to jedna loď se základní posádkou a nás bylo asi padesát.“ Pořád to bylo deset na jednoho, ale nebyl důvod přehánět.

„Kdo jsou ti my?“

Cowley byl čestný chlap a možná by z něj byl skvělý rytíř Grimnoiru. Ale to rozhodnutí Sullivanovi nepříslušelo, i když by to mohl navrhnout Johnu Browningovi, až se znovu uvidí. „Jen pár známejch.“

„Já vím jen to, co mi řekli. Rozkazy jsou jasný. Co nejrychleji tě mám odvézt na jistý místo v New Jersey. Nejsi zatčenej. Neposílám tě zpátky do Rockville nebo tak něco. Na to ti dávám svý slovo. Je to žádost od naší vlády, ale do rána musíš být za každou cenu v New Jersey.“

„A když odmítnu, ti poldové venku do mě napumpujou olovo?“

„Ne. Musíš bejt naživu. Takové jsou rozkazy. Dobrovolně jsem se přihlásil, že za tebou půjdu. Řekl jsem jim, že jsi tvrdá palice, ale jinak slušnej chlap. Ale i kdybychom tě museli střelit uspávací šipkou a přehodit přes tebe síť jak přes nějakou divokou kočku z pralesa, půjdeš do Jersey.“

Sullivan pustil závěs. „No, Same, k čertu s tím. Vzbudil jsi ve mně zvědavost. A říká se, že zvědavost zabila divokou kočku z pralesa. Jen si vezmu kabát.“

Čekal na ně nový Ford V10 Hyperion. Motor běžel a výfuk do mrazivého větru chrlil kouř. Cowley otevřel dveře spolujezdce a naznačil Sullivanovi, ať si nasedne. „Pěkný auto.“

„Proto jsme vzali to moje. V porovnání s ním jsou vládní auta popelnice,“ řekla řidička.

Podíval se, kdo to je. „No, proč mě to nepřekvapuje.“

„Dobrý večer, pane Důležitý,“ řekla žena z knihovny.

„Vynechala jste Nikdo.“

Tentokrát měla zimní oblečení a vlasy nebyly zrzavé, ale světle hnědé a stažené do culíku. „Projedeme se.“

„Paruka… Škoda, pěkný zrzky mám rád.“

Cowley si sedl dozadu a zavřel za sebou dveře. Hyperion měl prvotřídní vytápění a postaral se, aby byla noc o trochu snesitelnější. Žena šlápla na plyn a vyrazila možná až příliš rychle. Jedno policejní auto se zařadilo před ně a zapnulo sirénu, druhé za nimi se zachovalo stejně. Ať už jeli kamkoliv, měli v plánu dovézt ho tam rychle.

„Jak dlouho mě sledujete?“ zeptal se Sullivan.

„Našla jsem vás včera. Dneska jsem vás sledovala celý den,“ odpověděla věcně, oči upřené na silnici. Přízvuk a slovník z vyšší vrstvy zmizely a nahradil je lehký přízvuk východního Texasu, ale ani u toho si nebyl jistý, jestli je skutečný. „Byla to brnkačka, když jste měl celou dobu nos v knihách. Když se vyfintím, chlapi si mě většinou všimnou mnohem dřív. Sledování je pak větší výzva.“

„To si umím představit. Omlouvám se, ale já měl dost práce, slečno…?“

„Hammerová.“

„Rád vás znovu potkávám, slečno Hammerová.“ Což patrně také nebylo její pravé jméno. V BI kromě sekretářek ženy nepracovaly a podle toho, jak to s ním předtím zahrála, ona žádná stenografka nebyla. „Nevěděl jsem, že Hoover začal nabírat agentky.“

„Nezačal,“ vložil se do toho Cowley. „Slečna Hammerová je –“

„Konzultant na volné noze,“ přerušila ho. „Nepracuju pro vládu. Mám na starost speciální zakázky. Předpokládám, že vás v terénu pracující žena neuráží?“

„Nemůžu tvrdit, že bych o tom moc přemejšlel. To přepadení?“

„Nic, co bych nezvládla, ale ty kluky jsem vyprovokovala schválně. Tihle výrostci jsou jako vzteklí psi. Vidí něco běžet a hned to musí pronásledovat. Nemůžou si pomoct, chudáčci. Mají to v povaze. Není důvod si vyčítat, že jste je trochu zvalchoval. Vzteklej pes se naučí neběhat za kořistí, jen když z něj to nutkání vytlučete. Udělal jste jim laskavost. Až ucítí strach příště, raději si to dvakrát rozmyslí.“

Další divadlo. „Předvedl jsem dobrou show?“

„Podle popisu jsem si byla dost jistá, že jste to vy, ale potřebovala jsem mít jistotu. Moji klienti mi platí za důkladnost. Znám vaši minulost, Sullivane. Teda do chvíle, než jste loni zmizel z povrchu zemskýho.“

Ona o něm věděla dost, on o ní nevěděl nic s výjimkou toho, že je velmi schopná, a tím pádem nebezpečná. „Proč jste tady?“

„Chráním zájmy svýho současnýho zaměstnavatele. Sám jste znal pár gangsterů… No, když dojde na ochranu jejich zájmů, gangsteři jsou proti velkým společnostem jako nic, protože i my umíme hrát špinavě.“

„Úřad tomu říká průmyslová špionáž,“ poznamenal Cowley.

„Do něčeho tak nelegálního bych se nezapletla,“ odvětila Hammerová. Byla to skvělá lhářka. „Můj klient narazil na vaše jméno a bylo velmi důležité vás najít. Proto zavolali mě, abych vás vystopovala. Můj klient si vybral i laskavost u BI, takže vás hledali i oni. Navrhl, abych s nimi spolupracovala a všechno se tím urychlilo. A to je vše.“

Sullivan se snažil svoje stopy zakrývat a jeho prsten měl magické ochrany proti Pátračům a Vyvolávačům. Ať už byla Hammerová kdokoliv, měla talent. Asi by si od ní měl vzít vizitku a dát ji Francisovi. UBF by se hodila a Francis by průmyslovou špionáž nezavrhoval. „Váš klient musí bejt důležitej.“

„Byl. Loni zemřel. Pracuji pro Edison General Electrical.“

Thomas Edison? Proč by se EGE, založená jedním z nejgeniálnějších Analytiků všech dob, zajímala o někoho jako on?

„Slyšel jste někdy o Oddělení zmrazených projektů?“ zeptala se. „Snažíme se ho držet mimo účetnictví, ale tam skladujeme… No, vy jste asi s Analytikem nikdy nespolupracoval, co?“ Sullivan ve skutečnosti dva Analytiky počítal mezi své přátele, ale ona o jeho společnících z Grimnoiru vědět nemusela. „Analytici jsou hrozně vzácní. Sakra, i průměrný Opravář se hledá dost těžko. Většina lidí si však neuvědomuje, že ty návaly geniality občas Analytiky zavedou na ta nejdivnější místa. Tyhle experimenty EGE uchovávala ve Zmrazených projektech. Některý jsou hodně zneklidňující.“

„Co to má společnýho se mnou?“

Hammerová málem nechala trochu laku z fordu na nárazníku náklaďáku, který neslyšel sirénu. Řidič zatroubil a zahrozil jim pěstí. „Bude snazší, když vám to vysvětlím až tam.“

Menlo Park, New Jersey

Dorazili v jednom kuse, i když párkrát měli namále. Hammerová řídila jako šílenec. Hyperion měl být nejrychlejší sériově vyráběné auto v historii. Obhájci bezpečnosti provozu tvrdili, že Analytici zodpovědní za jeho navržení byli blázni toužící zabít ostatní motoristy. Po této jízdě by s nimi Sullivan možná souhlasil. Hammerová usoudila, že Cowleyho policejní eskorta je moc pomalá, a vyklouzla z jejího sevření hned, jak vyjeli z města. Sullivan tak rychle v autě nikdy nejel, a to bylo co říct, když uháněli po silnici s pár centimetry uleželého sněhu.

Na plotu kolem průmyslového komplexu visela vybledlá cedule EGE a varování Zákaz vstupu. „Jsme tady,“ řekla Hammerová, když projeli otevřenou branou a zastavili před obyčejně vypadajícím skladištěm.

„Kde jste se naučila tak řídit?“ zeptal se Sullivan.

„Na koních. V podstatě je to jedno a to samý.“

„Ne. Ne, to není,“ odporoval jí lehce zelený Cowley, který byl zjevně šťastný, že žije. „O tom vás můžu ujistit.“

„Ale jo. Pobídni je, když chceš jet rychleji. Zavři oči a drž se jako o život, když potřebuješ rychle zastavit… Je to stejný.“ Otevřela dveře. „Jdeme.“ Sullivan pokrčil rameny a následoval zvláštní ženu do noci.

Skladiště vypadalo nezajímavě a neškodně. Nic moc s ohledem na to, že se v něm měly skrývat šílené vynálezy Analytika. Možná to byla ta nejlepší ochrana. Pod nedalekou stříškou parkovala spousta aut. Dnes tu bylo rušno.

U vchodu na ně čekali dva muži v tlustých pláštích a oba měli přes rameno přehozené nové automatické pušky penderson. Jejich drsné tváře napovídaly, že nejde o obyčejné hlídače. Cowley se zastavil. „Dál už nesmím. Na tenhle rozhovor nemám prověrku… a věřte mi, že jsem za to vděčnej.“ Natáhl ruku a Sullivan mu s ní potřásl. „Hodně štěstí, Jakeu.“ Agent se otočil a odcházel jako chlap, který je šťastný, že odsud může konečně zmizet.

To nevěstilo nic dobrého. Hlídači kývli na Hammerovou a pak si podezřívavě prohlédli Sullivana. „To je ten chlap, Hammerová?“ zeptal se jeden.

„Je to on, Arthure.“

„Díky Bohu. Kdykoliv ta věc zazvoní, k smrti mě to vyděsí.“ Artur se otřásl. „Říkám vám, že to je ďáblovo dílo.“

Hammerová zpod kabátu vytáhla malou automatickou pistoli a podala ji Arthurovi. „Jste ozbrojený, pane Sullivane?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“

„Zbraně musíte nechat tady. Firemní politika,“ pověděl mu Arthur.

„Vaše politika stojí za prd.“

„Věřte mi, příteli, je to pro vaše bezpečí. Ve Zmrazených projektech jsou jistý věci… No, řekněme, že byste u sebe nechtěl mít větší kovový předmět, když se vyhlásí poplach. Pár dalších hostů se mnou nesouhlasilo taky, ale ti měli nablýskaný odznaky, podle kterých si mám hledět svýho.“

„Až spustí poplach, budou se cítit jako naprostí pitomci,“ přisadila si Hammerová.

„Říkal jsem jim to, ale co já zmůžu? Já tady jen pracuju. Nejsem žádnej hlavoun z vlády.“ Arthur si odfrkl. „Čestný slovo, že si na vás jen nevyskakuju. Vážně je to kvůli vaší bezpečnosti.“

Sullivan vytáhl očarovanou pětačtyřicítku M1921, kterou dostal od Browninga, a podal mu ji. „Opatrně. Není nabitá prachovým peřím.“

Arthur uložil pistole do skříňky vedle dveří a zavřel ji. „No, můžete dovnitř.“ Arthur jim otevřel dveře. „Přece nechcete, aby na vás Satan čekal.“

Vstoupili do temného skladiště. Dveře se za nimi zavřely, cvakl zámek. „Co to mělo znamenat?“ chtěl vědět Sullivan.

„Věříte v duchy, Sullivane?“

„Vlastně ani nevím.“

Zašátrala na zdi, dokud nenašla vypínač. „No, oni očividně věří ve vás.“

„Začínáte mě znervózňovat.“

„Dobře. Nervozita prospívá zdraví. Nervozita vás udrží naživu,“ prohlásila Hammerová. Světla se rozsvítila a odhalila velký prostor plný polic pokrytých prachem a pavučinami. „Tudy. Schováváme ho dole. Je to bezpečnější.“

„Nehnu se ani o krok, dokud mi neřeknete, co se tady děje.“

Založila ruce. „Pane Sullivane, my oba víme, že tu nezůstanete. Na to jste neskutečně zvědavej chlap. Snažíte se to skrývat a chováte se jako natvrdlej hrubián, ale nedokážete si pomoct. Umíráte zvědavostí. Mě neoblafnete. Ale když jsme se zbavili gardedámy z Úřadu, můžu s váma jednat na rovinu.“ Hammerová ani nečekala na jeho odpověď a vyrazila hlouběji do skladiště.

Ta ženská ho měla dobře přečteného. Sullivan si povzdechl a šel za ní.

„Slyšel jste o Edisonově záhrobním telefonu?“

„Kdo ne? Kdysi se o něm během řeči zmínil, jeden reportér to vytrhnul z kontextu a spousta médií a šarlatánů pak začala prohlašovat, že jeden mají, aby přes něj mohli tahat prachy z důvěřivců, co si chtěli promluvit s mrtvejma příbuznejma.“

Usmála se a zavrtěla hlavou. „Přesně to jsme chtěli, aby si veřejnost myslela.“ Hammerová se zastavila u zadní zdi a otevřela nenápadnou skříň s pojistkami. „Tak který z vás to je? Aha, tady tě mám.“ Přehodila pár spínačů a ozvalo se hlasité cvaknutí. Položila ruku na zeď a odsunula ji stranou. Tajné dveře se hladce otevřely. „Až po vás.“

V podlaze mizelo kovové schodiště. Sullivan po něm šel, dokud neskončil u ústí betonové chodby. Hlídali tam další dva chlapi, jen na ně zdvořile kývli. První hlídka jim asi zavolala. Všiml si, že tihle jsou místo pušek ozbrojení jen dřevěnými obušky.

Hammerová se chytila zábradlí, sjela po něm jako námořník a hladce přistála dole.

„Máte tu silný zabezpečení.“

„A to vidíte jen první vrstvu. Lidé by zabíjeli, jen aby se mohli dotknout věcí na druhé straně těch dveří.“ Hammerová ho vedla hlouběji do chodby. „Pan Edison byl skeptik, víte. Začalo to jako vtip, kterým chtěl umlčet šarlatány a podvodníky. Tvrdil, že pokud sestrojí stroj tak citlivý, že by přes něj mohli mluvit duchové, tak skrz něj začnou mluvit, pokud jsou skutečný. Když na tom dělal, naskočila jeho Analytická magie a on se v tom nakonec šťoural tři tejdny v kuse, prakticky nejedl a nespal, dokonce skoro vůbec nepil. Když konečně odpadnul vyčerpáním, byl napůl mrtvej a spálil svou Moc na rok dopředu, ale ta věc fungovala.“

„Jak?“

„Věda není moje parketa. Ta věc prostě fungovala a my si s ní mohli zavolat, ale nikdo nikdy nezavolal nám. Bylo to jednosměrný. Nejlepší mozky v EGE netušej proč. Zavolali jsme a občas… něco na druhé straně odpovědělo, ale obvykle to nedávalo smysl. Edison to dokázal. Našel způsob, jak kontaktovat duchy.“

„Duchy? Ne démony, jako to dělaj Pátrači? Ti přízraky z jinejch dimenzí vyvolávaj v jednom kuse.“

„Kdepak. Tohle byli skuteční mrtví lidi ze Země. Spousta z nich ani nevěděla, že je po smrti, a nechápala, kdo to s nima mluví. Edison přivedl tým překladatelů a dokonce sehnal i Babylóňana, protože kvůli prostý statistice většina duchů, co nám to na druhé straně zvedla, nemluvila anglicky.“

To bylo hodně informací na vstřebání. Hammerová dál mluvila, zatímco ho vedla chodbou. Minuli spoustu těžkých ocelových dveří, na každých byly nakreslené černé římské číslice. Míjeli je uniformovaní bezpečáci, dělníci v overalech a vědci v laboratorních pláštích a všichni si Sullivana podezřívavě prohlíželi. V tajné podzemní laboratoři pracovalo víc lidí, než se z venku zdálo. Tunely se rozbíhaly všemi směry, zařízení muselo být mnohem větší než budova nahoře.

„Provoz záhrobního telefonu spolkl spoustu peněz a práce, ale nikdy se jim nepodařilo spojit s Georgem Washingtonem, Juliem Caesarem nebo někým významným. Utratili jsme milion dolarů, abychom se dovolali nějakým obyčejným chudákům, a většinu času nám nikdo neodpovídal.“

„V nebi musí bejt rušno.“

„V tom je ten problém. Nemyslím si, že jsme se dovolali do nebe. Když telefon funguje, nemluví v něm šťastný lidi a určitě tam nezpívá andělskej chór. Většina lidí si brzy začala myslet, že Edison sestrojil telefon do pekla.“

„Ou…“ Sullivan se zamračil. „To by bylo nepříjemný.“

„A zkuste to vysvětlovat akcionářům. Nevíme, na co jsme se napojili, jen že tam jsou duchové některejch mrtvejch lidí. Rozhovory se většinou omezovaly na vřískající hatmatilku, vzteklé nadávky v čínštině a tak podobně. Pár výzkumníků zešílelo a v týmu EGE došlo k několika sebevraždám, což nám zrovna dvakrát nepomohlo. Udržování v provozu navíc odsávalo příliš velkou část kapitálu EGE a Edison by správní radu asi těžko přesvědčil, že volání do pekla je dobrá investice. Coolidgeovi^7 úředníci nakonec usoudili, že bude nejlepší záhrobní telefon utajit, protože zprávy o něm by mohly vyvolat… jak jen to říkali? Znepokojení veřejnosti.“

7 John Calvin Coolidge jr. byl třicátý prezident USA (v úřadu 1923–1929), který se proslavil chytlavým volebním sloganem Keep Cool with Coolidge (pozn. překladatele).

Teologické důsledky takového zařízení byly… znepokojivé. „Chápu, proč jsou z toho lidi trochu nervózní. Ale možná by se někteří začali chovat slušnějc, kdyby si mysleli, že opravdu skončí v pekle.“

„Nebo by se celá slavná veřejnost posrala strachy a začala šílet… Omlouvte můj slovník. Coolidge to hrál na jistotu. Požádal, ať projekt ukončíme, a proto EGE odstřihla energii a přestala volat, nechali tomu jen tolik šťávy, aby udrželi spojení pro případ, že to v budoucnu znovu rozjedou. Měli strach, že když to vypnou úplně, spojení už nikdy nenavážou.“ Zastavila se u velkých ocelových dveří s číslovkou XIII. a vytáhla z kapsy svazek klíčů. Další hlídač ustoupil stranou, aby mohla odemknout. „Tři týdny Mocí poháněnýho Analytickýho šílenství jednoho z největších géniů naší doby a…,“ dveře se otevřely, „… výsledkem je tohle.“

Sullivan vešel do místnosti, která byla skoro stejně velká jako skladiště na povrchu. Bloumal po ní tucet mužů v laboratorních pláštích; kontrolovali panely s páčkami a blikajícími světýlky, zatímco ve středu sálu, obklopený zábradlím a ochrannou kovovou klecí, stál skleněný box šest na šest metrů plný praskajících elektrických výbojů a pomalejší namodralé energie, která musela být viditelnou manifestací syrové magie. Bylo to jako tisíc blesků uvězněných v akváriu. Vzduch podrážděně hučel, jak tlusté elektrické kabely krmily hladový box.

Skutečně to nahánělo hrůzu.

„Působivý, že ano?“ řekla Hammerová, i když předem znala odpověď. „Jedna minuta hovoru schramstne víc elektřiny než Newark za celý týden. Ta klec tu zůstala po popravě slona elektrickým proudem, když se Edison kdysi snažil dokázat, že stejnosměrnej proud je bezpečnější než střídavý. Místnost má zesílený stěny, protože kdyby se ten obal rozbil, usmažilo by to celej Menlo Park.“

Když měl naposled co do činění se supervědou Analytiků, málem ho vypařila Teslova zbraň. Podobné věci neměl dvakrát v lásce. „Víte, podle toho, jak jste o tom mluvila, jsem čekal něco jako…,“ Sullivan podržel dlaně asi třicet centimetrů od sebe, „… telefon.“

„Původní hypotéza byla, že to musí bejt citlivý. Pak se ale ukázalo, že to jen musí bejt větší. A podívejte, od telefonu se to až tak neliší.“ Hammerová ukázala na základnu obrovské blýskající bedny smrti, kde vedle skládací židle stál staromódní telefon s odděleným sluchátkem a mikrofonem.

„Někdo u té věci musí sedět?“ Množství energie, které strojem procházelo, bylo obrovské. „Co v tom vůbec je?“

„Všechno možný.“ Hammerová jen mávla rukou. „Polovina periodický tabulky, včetně pár věcí, co by se při kontaktu měly teoreticky navzájem anihilovat. Přesně nevím, tohle dalece přesahuje moje znalosti.“

„Myslel jsem, že to běží na minimální výkon?“

„V klidovym stavu byl celé roky. Teď už není. Po tom, co se před pár dny stalo, jsme projekt obnovili.“

„Co se stalo?“

„Telefon zazvonil.“

Než to mohl Sullivan strávit, dav uvnitř si všiml jejich příchodu a začal se rojit kolem nich. Jako první se k nim dostal chlap vyzbrojený velkou psací podložkou. „Pan Sullivan?“

„Jo.“ Bylo těžké odtrhnout od záhrobního telefonu oči. „To jsem já.“

„Díky Bohu. Všude jsme vás hledali. Pojďte za mnou. Za chvíli bude volat. Kontroluje nás přesně každých sedm set sedmdesát čtyři minut. Nemám nejmenší ponětí, jak to dokáže tak přesně odhadnout, když nemá žádné fyzické přístroje.“

Skrz vědce se prodral další muž, tentokrát v uniformě, a potřásl Sullivanovi rukou. „Kapitán Ellis, námořní rozvědka. Děkuji, že jste přišel. Jen si potřebuji potvrdit, že skutečně jste seržant Jake Sullivan, bývalý příslušník První dobrovolnické Aktivní brigády.“ Sullivan pomalu přikývl. „Velmi dobře. Mít víc času, udělali bychom řádnou bezpečností prověrku, ale prozatím stačí, že vám námořnictvo děkuje za vaši asistenci v této záležitosti. Váš rozhovor bude nahráván. Vážně bychom ocenili, kdybyste z něj dokázal dostat nějaké detaily o jejich armádě.“

„Vzhledem k tomu, že se mrtvý poprvé pokouší spojit s živou osobou ve vědecky řízeném prostředí, navrhoval bych mnohem důležitější otázky,“ přerušil ho další vědec v overalu EGE. „Toto je monumentální pří–“

„To bude vše, doktore,“ umlčel ho kapitán. „Na vaše pitominky nemáme čas. Seržante, zkuste ho přesvědčit, aby vám prozradil své útočné plány v Pacifiku.“

Mozková část davu byla nadšená. Vojenská část davu byla nervózní. V pozadí se drželi další čtyři muži, kteří nezapadali ani do jedné skupiny. Páchli jako federálové a podle toho, jak znepokojeně pokukovali po záhrobním telefonu, tu také byli poprvé.

„Tudy, pane Sullivane,“ naléhal na něj vědec a podíval se na hodinky. „Máme jen pár minut. Prosím, pospěšte si.“ Natáhl se a chytil Sullivana za rukáv.

Sullivan ruku srazil stranou. Vědec z EGE si přitiskl prst k puse a překvapeně se stáhl.

„Kdo volá?“

Dav si vyměnil pohledy.

Slova se ujala Hammerová, která si náhlé všeobecné znepokojení mezi vědci viditelně užívala. „Před třemi dny zazvonil záhrobní telefon a bylo to poprvé, co mrtvý zavolal nám. Věc na druhém konci tvrdí, že je baron Okubo Tokugawa, kancléř japonské Imperiální rady, a chce mluvit s vámi.“

KAPITOLA 4

Pátrači prokázali existenci netělesných přízraků, což mne přimělo přehodnotit názor na povahu spiritualismu. Pokud dokážeme vytvořit zařízení natolik citlivé, aby mohlo být ovlivněno částí naši osobnosti, která přetrvává v dalším životě, mělo by být takové zařízení, pokud je jeho sestrojení možné, býti schopné něco nahrát.

Thomas Edison

New York Times, 1921

Menlo Park, New Jersey

Sullivan se posadil vedle elektrické obludnosti a čekal na telefon z pekla. Židle stála na gumové podložce, jako by mu to mohlo nějak pomoct, kdyby se energie v boxu uvolnila. Sklo dokonce ani nebylo teplé, což mu na pocitu bezpečí taky dvakrát nepřidalo. Samotný telefon vypadal normálně. Jako jediný.

Kolem stolu bylo rozmístěno několik různých nahrávacích zařízení. Sledovaly ho dvě kamery, jedna elektrická a pro jistotu i druhá na kliku. Soudě podle množství okusovaných nehtů to byla pro vědce z EGE historická chvíle. Lidé z námořní rozvědky byli silně podráždění. Sullivan dostal na stroji napsaný seznam otázek, které měl duchovi kancléře položit. Spojení obvykle nevydrželo dlouho a půjde o každou vteřinu.

Nejdelší hovor, jaký EGE dokázala udržet, trval pět minut. U jedné konzole seděl šestičlenný tým, vědci si hráli s tlačítky, na hlavách měli sluchátka a ve tvářích znepokojené výrazy. Vědec, kterého Sullivan v duchu překřtil na Podložku, sledoval hodiny na stěně. Přestal si otírat pot jen na tak dlouho, aby mohl začít odpočítávat: „Deset… devět… osm…“

Ciiiiink.

Zvonek zněl jako naprosto normální telefon. Škoda, po vší práci, kterou si konstrukce té zvrácenosti vyžádala, mohl Edison přijít s trochu působivějším vyzváněním.

„Volá předčasně!“ Podložka zbledl jako stěna. „Proč volá dřív? Ale ne. Co budeme dělat?“

Ciiiiink.

Sullivan to prostě zvedl. Přiložil si sluchátko k uchu, nepříjemně v něm hučelo. Naklonil se blíž k mikrofonu. „Haló?“

„Pane Sullivane.“ Hlas jako by od něj dělila miliarda kilometrů a možná tomu tak i bylo. „To jsem já, Okubo Tokugawa.“

Znělo to jako on, ale mohl to být trik. „Dokaž to.“

„Poprvé jsme spolu mluvili na místě, kam mrtví odcházejí snít a kde sídlí Moc. Pro vás to bylo prokleté místo z ostnatého drátu a bahna plného kostí.“ Hlas byl silnější. Bližší. Pevný a klidný. „Naposled jsme se setkali na palubě mé vlajkové lodi. Když jste svého vlastního bratra nakrmil mečem, požádal jsem vás, abyste se ke mně přidal a sledoval smrt starého světa, ze kterého se zrodí nový.“

„Kancléři?“

„Tím jsem byl. Jsem. Je těžké to rozlišit. Vše je tu… pomalé. Tak chladné. Tak velmi temné… Je těžké vidět a ještě těžší myslet. Kdy jste?“

„Je šestnáctej únor, devatenáct set třicet tři.“

„Nejsem tedy pryč dlouho… Už mě svět začal postrádat?“

Asi to nebyla až tak divná otázka, když přicházela od mrtvého muže. „Ne.“

„Brzy budou.“ Následující zvuk zněl jako smutné uchechtnutí.

„Tvoje Impérium si myslí, že seš pořád naživu.“

„Vskutku? To je pro ně nejlepší. Musejí být silní a připravení na to, co se blíží.“

Kancléř určitě nepřekonal bariéru mezi životem a smrtí, jen aby si s ním trochu popovídal. „O co ti jde?“

„Nemohu se spojit se svými následovníky, ale musím někoho varovat. Už nedokážu najít sen o Moci. Mí synové již neslyší má slova. Jsem zoufalý, protože jsem viděl, co se blíží, a nemohl jsem to nikomu říct. A pak jsem nalezl světlo v prázdnotě. V Impériu žádný takový zázračný přístroj není. Přestože je to obtížné, mohu být přes tuto kostku vyslyšen, i když jen svými nepřáteli.“

Sullivan se nejistě podíval na sklo. Pulzující energie byla nepřirozeně tichá. Skutečně se tam uvnitř skrýval kancléřův duch?

„Ale my už nepřáteli nejsme. Mrtví nemají nepřátele, jen mlhu vzpomínek a v prach obrácená království. Japonci, Američané, na tom už nezáleží. Všichni zemřou, když je nepřipravím. Ale kdo mezi vámi by vyslechl mé varování? A pak jsem si to uvědomil… Můj nejsilnější nepřítel mne pochopí.“

Celá kancléřova doktrína byla založená na přežití nejsilnějšího a Sullivan porazil nejlepšího Železného gardistu, ale ta bláznivá okijská holka dokázala nemožné a zmrzačila samotného kancléře. „Chceš nejsilnějšího?“ Asi byl hřích provokovat nepokojné mrtvé, ale nedokázal tomu odolat. „V tom případě bych měl sehnat Faye.“

„Jednou možná bude. Moc ji požehnala poutem, jaké jsem nikdy dřív neviděl. Nechápu, proč si vybrala ji, ale v následujících událostech sehraje důležitou roli. Prozatím postačíte vy, protože víte, co je Moc ve skutečnosti zač.“

„Co po mně chceš?“

„Nepřítel zachytil pach Moci. Brzy dorazí na Zemi.“

Sullivan pomalu vydechl. Byl jedním z mála lidí na světě, kteří chápali skutečnou podstatu magie. Kdo ví, jak dlouho cestovala mezi světy, aby tam připoutala magii k inteligentním bytostem, nechala ji v nich růst a pak se na ní krmila, když zemřely. Schopnosti, které se v posledním století objevily, nebyly zázraky, ale pouhé manifestace vlivu bytosti, která uměla ovlivňovat přirozený svět. Šlo o opakující se cyklus.

Bohužel také zjistil, že Moc není na vrcholku potravinového řetězce. Něco se živilo Mocí, stejně jako se ona živila na lidech. A Moc pokaždé utekla a nechala predátora, aby zničil její hostitele. Jen další součást cyklu. „Seš si jistej?“

„Ano.“

„Pověz mi o Nepříteli.“

„Bude se krmit na Moci, dokud nebude mít jinou možnost než utéct. Až se tak stane, Nepřítel zpustoší tento svět, stejně jako to udělal mnohokrát předtím. Musíte ho porazit, než se tu usadí.“

„Jak?“

„Nejprve vysílá průzkumníky. Stopaře. Nepřítel je posílá napřed do mnoha světů, aby pátrali po jeho kořisti, ale meziprostor je rozlehlý a hluboký. Než bude moci Stopař poslat zprávu Nepříteli, potřebuje shromáždit dostatek energie a musí být zničen dřív, než k tomu dojde. Já sám už jsem to udělal dvakrát.“

„Kde je?“

„Ztrácíme signál!“ zakřičel Podložka.

Kancléřův hlas zněl opět vzdáleně. „Příchod Stopaře mě probudil z mého spánku a již cítím, jak se pomalu ztrácím. On brzy dorazí. Čas se krátí. Je to… matoucí. Již nedokážu myslet jasně. Mé děti, má Železná garda… Naučil jsem je, jak ho najít, ale musíte je varovat. Oni budou vědět, co mají udělat.“

„Kolik máme času?“

„Týdny, možná měsíce. Zcela jistě ne roky. Čas tu plyne jinak.“ Kancléř mluvil dál, ale jeho slova byla příliš tichá. Sullivan mu nerozuměl. Hukot v pozadí zesílil. Znělo to jako tisícihlavý ječící dav, dokud vše nesplynulo v jedno jednolité hučení.

„Ztrácíme spojení.“

„Sullivane, položte mu ty otázky!“ zakřičel na něj kapitán od námořnictva a ukazoval na papíry na stole. „Ty otázky!“

Dotazník námořnictva zůstal zapomenut. Šlo v něm o věci, jako kdo se pokusil zavraždit prezidenta a jaké má Impérium zbraňové systémy. V porovnání s Nepřítelem to nic neznamenalo. „Jak Stopaře zabiju?“

„Každý je jiný, ale každý… je velmi mocný.“

„Lepší než ty?“

„Lepší.“ Slovo přešlo do syčení. „Byl jsem prvním našeho druhu. Moc se na mně učila, ale jsou další jako já, téměř stejně staří… Když je dokážete najít a přesvědčit, mohli by –“

Ve sluchátku se ozývalo jen prázdné kvílení zatracených. „Vraťte ho.“

„Snažíme se,“ řekl Podložka.

Kancléřův hlas se náhle vrátil. „–oct. Myslím, že mě našel. Nevím jak. Část Stopaře je tu, aby mne umlčela. Dobře mě poslouchejte. Musíte varovat mé děti, mou Železnou gardu. Oni budou vědět, co se musí udělat.“

„Proč by mi měli věřit?“

„Už není čas. Jde si pro mě. Zanechám vám dar. Připravte svou mysl.“

Do spánků ho zasáhla příšerná bolest. Sullivan sebou škubnul a pustil telefon. Světla zablikala a v nádrži s Mocí se zablýsklo. Bolest zmizela stejně rychle, jako se objevila. Zvedl sluchátko.

Linka chvíli mlčela. Sullivan slyšel jen vlastní pulz.

„Klíčem je Temný oceán. Je to jen na vás, pane Sullivane. Sbohem.“

Z telefonu vyšel příšerný skřípavý zvuk. Sullivan ho prudce odtáhl od ucha.

Podložka pobíhal sem a tam, sledoval poskakující jehly a blikající světla na pultu. „Spojení se obnovilo, ale je tam něco –“ Spustil varovný bzučák. „Přepjetí! Máme tu přepjetí. Ale ne. Vypněte to! Hned to vypněte!“ Světla na stropě zablikala.

Puk.

Všichni v místnosti se otočili ke skleněné kostce a pavučině prasklin na jejím povrchu. Puk. Pukpukpukpuk. Praskliny se rozšiřovaly. Uvnitř uvězněná Moc olízla okraje a ochutnala svobodu.

PUK.

„Utíkejte!“ zaječel Podložka.

Sullivan uskočil od stolu, až na něm srazil telefon, a rychle následoval dav k východu. Rozkvílela se poplašná siréna. Červená světla na stropě začala blikat. Předtím si ho nevšiml, ale nad dveřmi byl instalovaný velký ocelový štít, kterým dobře promazaná hydraulika pomalu uzavírala místnost.

Byl nejblíž ke kostce a nejdál od bezpečí. „Do prdele.“ Sullivan se rozběhl k rychle se zmenšujícímu východu. Ostatní už prošli skrz, poslední se museli skrčit, ale Hammerová tam na něj stále čekala.

„Dělejte!“ zakřičela na něj. Ocelové dveře za ní se zavíraly. Podívala se na ně a pak zpátky na něj, než padla na kolena a prolezla pod nimi po čtyřech.

Třísk. Do zad mu narazily skleněné střepy. Místnost se otřásla. Sullivan jako kluk odehrál spoustu baseballových zápasů a teď se sklouzl po podlaze, jako by chtěl ukrást vítěznou metu. Na druhou stranu se dostal v poslední možné chvíli. Okraj dveří se mu otřel o hlavu. Převalil se do chodby a srazil při tom Hammerovou. Dveře se za ním zavřely.

Červená světla dál blikala. Sullivan vstal, sáhl si na čelo a ucukl, když nahmatal bolavou bouli. „Vydrží ty vrata?“ Hned mu došlo, jak pitomá je to otázka, protože technici, kteří to tu znali nejlépe, utíkali dál. Popadl Hammerovou za nataženou ruku a vytáhl ji na nohy. „Jdeme!“

Dostali se asi deset metrů daleko, než ochranný obal záhrobního telefonu selhal. Ozvalo se příšerné RUP. Celé podzemí se otřáslo, otřesy srazily Sullivana a Hammerovou na zem. Ze stropu pršel prach a beton. Ocelové dveře vydržely, i když se prohnuly, až vypadaly jako okraj kovové bubliny, a z prasklin v okolní zdi stoupala pára.

Siréna nepřestávala kvílet. Světla na chodbě byla rudá jako krev. V rozhlasu někdo posílal záchranáře do místnosti třináct a ostatní vyzýval ke spořádané evakuaci. Minulo je několik ječících vědců. Hammerová se posadila a rozkašlala se. „Doufám, že mi to nestrhnou z platu.“

Sullivan se dotkl poškrábané hlavy. Nebylo to tak zlé, aby si s tím léčivé kouzlo na jeho hrudi neporadilo. Za chvíli z toho bude jen další znaménko krásy. „Rád bych zůstal a oplakával váš drahocennej telefon, ale musím se teď postarat o něco důležitýho.“

Hammerová vstala a trhla sebou, když přenesla váhu na jednu nohu. „Díky za to sražení, příteli. Jako by mě přejelo auto.“

„Omlouvám se.“ Pohybující se tělesa mají tendenci se dál pohybovat, a on byl hodně velké těleso. „Musím jít. Slyšela jste, co říkal kancléř.“

„Vůbec jsem tomu nerozuměla, ale co. Poplach spustil druhou úroveň ochrany, která to tady všechno uzavře.“

Všichni ostatní byli daleko před nimi. Vzal Hammerovou za ruku a pomáhal jí v chůzi. Při svém sklouznutí jí pochroumal kotník. Vraceli se stejnou cestou, kterou přišli, a míjeli řadu dveří označených římskými číslicemi. Po zjištění, jak hrozná věc se za jedněmi z nich skrývala, by ho zajímalo, co by našel za těmi ostatními. Přestože byl velmi zvědavý muž, nakonec usoudil, že to vlastně vědět nechce… přinejmenším ne teď.

Červená nouzová světla moc silně nesvítila, proto si až opožděně všiml, že křižovatkou před nimi prošla nějaká velká pokroucená věc. Zahlédl to jen na vteřinu, ale bylo to o dobrých třicet centimetrů vyšší než on a dvakrát tak velké. Přitáhl Hammerovou ke stěně a schoval se ve stínu dveří s číslem IV. Přimáčkl ji ke kovu a sledoval chodbu. „Pšš. Démon.“

„Tamto? To je v pořádku,“ ujistila ho. „Patří k druhé úrovni ochrany, o které jsem vám říkala.“

Zavrtěl hlavou. „Nesnáším Odvedence, a ty velký obzvlášť. Nemůžu uvěřit, že si tady vydržujete jednu z těch věcí.“ Křižovatka vypadala čistě. „Velcí démoni jsou agresivní a příliš nebezpeční, když se dostanou mimo válečnou zónu. Raději byste tu měli mít fakt dobrýho Vyvolávače, co ho nonstop hlídá.“

Hammerová se zasmála. „Pane Sullivane, to není žádnej démon. To byl tele-automaton. Správní rada EGE je jen zatím neodhalila veřejnosti. Stále na nich vychytávají mouchy. Pojďte. On nám neublíží….“ Podívala se na něj. „Vážně ne. Jdeme.“

Sullivan ji pustil. „Pardon.“

„Cením si toho, že jste mě chtěl ochránit před imaginárním Odvedencem.“ Vyšla zpátky do chodby a upravila si oblečení. „Ale k dámě se chováte dost hrubě.“

„Moje poslední přítelkyně byla Rváčka,“ zabručel Sullivan. Šel za ní a hned ztuhl. Jejich směrem mířila čtveřice mužů, které viděl u záhrobního telefonu. Měli pistole a jeden na tu svoji montoval něco, co mohl být jen tlumič. Všimli si ho ve stejnou chvíli jako on jich. S jasným vražedným úmyslem se rozběhli.

„Podrazili jste mě,“ vyčetl Sullivan Hammerové. „Měl sem to vědět.“

„Ne, počk–,“ začala Hammerová, ale pak musela uskočit ke dveřím, když do stěny vedle Sullivana narazila kulka. „Sakra!“ Rozběhla se opačným směrem, ale po ní oni nestříleli. Střelec mířil na něj.

Dveře číslo IV. byly těžké a pevné, ale to samé platilo i pro Sullivana. Zažehl Moc, zvýšil svou hmotnost a narazil do nich. Zámek povolil a Sullivan vletěl dovnitř. Byl tam další otevřený prostor, ale ponořený v šeru, takže nedokázal odhadnout jeho velikost. Blikalo tam jen pár červených světel.

Podlahu tvořil kovový rošt. U každé stěny viděl vysoké obrysy, které připomínaly stojící rakve pro obry. Jejich řada se táhla do dálky. Od stropu k nim vedly trubky a kabely. Sullivan proběhl kolem pěti rakví, než se za tou další schoval, když na roštu zaslechl kroky svých pronásledovatelů.

„Vylez ven, Zvedáku. Chceme si jen promluvit.“

A prodat mi most v Brooklynu. Sullivan ani nemukl. Nechá je všechny vejít dovnitř a pak je Usměrní stropem. Mihly se paprsky světla. Někteří z nich si přinesli baterky. Vykoukl zpoza chladného kovového okraje a spatřil čtyři postavy. Chovali se sebejistě, ale schválně kolik sebejistoty jim zbude, až se z nahoře stane dole. Sullivan se soustředil a tvrdě Usměrnil.

Gravitace se nezměnila. Zkusil to znovu. Nic se nestalo. Zmatený Sullivan se stáhl zpátky.

„Cítili jste to?“ zeptal se jeden z nich.

„Jo, já jo.“ Vůdce zvedl hlas. „Zkoušíš na nás použít magii, Sullivane? Nebude fungovat. Měl bys raději vylézt a postavit se nám jako chlap. Chci odsud vypadnout dřív, než nám to tady spadne na hlavu.“

Bylo značně zneklidňující, že jeho magie neposlechla příkaz, ale Jake Sullivan nebyl žádný panikář. On byl spíš vypočítavý typ. Nejprve zkontroloval zásobu Moci v hrudi. Byla tam, cítil ji, ale něco mu bránilo v jejím použití. Něco jako páska přes oči nebo špunty v uších… Vše bylo takové, jak by mělo být, jen utlumené.

Soustředil se na kouzla vyřezaná ve své hrudi. Stále byla spojená s Mocí, ale nedokázal se k ní dostat. Šrám na hlavě už by měl brnět léčivou magií, ale nic se nedělo. Dokonce i grimnoirský prsten byl úplně mrtvý.

Zajímavý. Ti chlapi ho nějak dokázali odříznout od Moci. Ale tahle záhada bude muset počkat. Přednost mělo přežití, což znamenalo zneškodnit holýma rukama čtyři chlapy, nebo utéct. Útěk vypadal jako lepší volba.

Sullivan opatrně našlapoval na roštu. Po pravici měl zeď a po levici obří rakve. Když bude mít štěstí, na opačné straně najde další dveře.

„Takže to vyřešíme po zlým, Sullivane? Sám sis vybral.“

Sullivan dorazil k zadní stěně. Žádný východ tam nenašel. Byla tam mřížka ventilace, kterou by mohl zkusit, ale co si nalhával? Tam se v žádném případě nevejde a nemínil se ponížit tím, že ho střelí do zadku, až mu v té díře uvíznou ramena. To znamenalo, že si cestu ven bude muset probojovat. Rukou nahmátl něco opřeného o zeď. Byl to velký hasák. Pěkně dlouhý s pořádně zatíženým koncem. Dokonalý k rozbíjení lebek. Sullivan si ho vzal.

Risknul vykouknutí. Velitel rozdával signály rukou. Čtveřice se rozdělila, dva šli ke stěnám, zbývající dva zůstali uprostřed. Když utvořili formaci, všichni vyrazili jeho směrem, pročesávali prostor a navzájem se hlídali, aby kolem nich nemohl proklouznout. Chtěli ho vyhnat z úkrytu.

Střelci se dostali do poloviny místnosti, kde Sullivan svíral svůj hasák, když se z chodby ozval hlasitý rachot. Nejdřív si myslel, že se zhroutila část budovy. Rachot se ozval znovu a jemu došlo, že to je krok.

„Co to sakra bylo?“ Paprsek baterky blížící se jeho směrem se stočil stranou.

„Ticho!“ vyštěkl velitel.

Sullivan využil jejich rozptýlení ve svůj prospěch. Rychle překonal vzdálenost mezi rakvemi. Světlo se stočilo zpátky. Sullivan muže chytil za ruku s pistolí a narazil mu obličej na nejbližší rakev. Pokusil se vystřelit, ale Sullivan mu palcem zablokoval úderník. Zkoušel se mu vytrhnout, tak ho Sullivan přetáhl po hlavě hasákem.

Ostatní baterky se stočily jeho směrem, když omráčeného muže vystrčil do otevřeného prostoru. Muži začali střílet. Jejich oběť dostala zásah do hrudníku a zhroutila se na zem. Sullivan cítil pálení, jak mu kulka ožehla hřbet dlaně. Uskočil zpátky za rakve. Zbraň, kterou si chtěl přivlastnit, se odrazila od roštu a zmizela ve stínech.

Pistole s tlumiči byly znatelně tišší, ale kulky nadělaly spoustu hluku, když prorážely díry do plechu, za nímž se schovával. Na chvíli se rozhostilo ticho, když vytáhli prázdné zásobníky a zarazili na jejich místo nové.

„Už víme, kde jsi, Zvedáku. Teď už se nemáš kam schovat.“

Zbyli tři a přesně věděli, kde se skrývá. Zahnali ho do rohu. Rozptýlí se a za chvíli se jednomu z nich nabídne nekrytý cíl. Musí odsud mizet. Bylo těžké někoho trefit pistolí, když v druhé ruce držíte baterku, což by mu mohlo poskytnout malou šanci, ale i tak asi skončí jako řešeto. Sullivan se připravil k výběhu.

Ozvala se rána a kovový rošt se otřásl. „Zdravím návštěvníky EGE. Dovolte mi zpříjemnit váš pobyt,“ zaburácel nový hlas.

„Co to, do hajzlu, je?“

Sullivan vykoukl přes roh. Byla to ta věc, kterou zahlédl v chodbě. Baterky se mu tentokrát postaraly o lepší výhled. Mělo to skoro lidskou postavu. Hlava byla v porovnání s tělem jen malá koule s obdélníkovýma žhnoucíma očima. I tělo bylo oblé, vypadalo jako stará vypouklá kamna. Paže a nohy byly příliš dlouhé a tenké, kosti z trubek obalené kovovou kůží. Velká rozpláclá chodidla připomínala kachní nohy, asi tak mechanické podivnosti pomáhala udržet rovnováhu.

Ozvalo se zaskřípání, jako když automatický přehrávač vybírá novou nahrávku. „S ohledem na delikátní povahu vědeckého vybavení EGE nejsou v prostorách Zmrazených projektů povoleny zbraně. Prosím, odložte své zbraně na podlahu a počkejte na zástupce EGE, kteří je převezmou. Děkuji vám za spolupráci.“

„To se jen tak nevidí, co? To je jeden z těch mechanickejch lidí, co jsem o nich četl v Popular Mechanics. Chlapi, vítejte v budoucnosti.“

„Na tohle nemáme čas. Zastřel to, Willisi.“

Zaznělo tiché štěknutí pistole s tlumičem a ding, když se kulka odrazila od trupu mechanického muže. Ani to s ním nehnulo.

Přehrávač zaskřípal a na gramofon se posunula nová deska. „Varování. Prosím, přestaňte poškozovat majetek EGE.“ Sullivan si byl jistý, že to u nahraného hlasu není logicky možné, ale mohl by přísahat, že mechanický muž zní naštvaně.

Willis ho střelil ještě čtyřikrát.

Další varování nepřišlo. Mechanický muž zvedl jednu paži. Ozvalo se hlasité cvaknutí, ve kterém Sullivan poznal nabíjecí páku Browningu 1919. Místnost zaplnilo hromobití kulometu kalibru třicet. Sullivan si zakryl uši.

Těla tří mužů sebou škubala, zatímco se z mechanické paže sypaly nábojnice a propadaly roštem podlahy. Po deseti vteřinách střelba ustala a kouřící kovová paže poklesla. Všichni tři muži byli definitivně mrtví.

Mechanický muž zavrzal, když se jeho trup otočil k rakvi, za níž se skrýval Sullivan. Zaskřípal přehrávač. „S ohledem na delikátní povahu vědeckého vybavení EGE nejsou v prostorách Zmrazených projektů povoleny zbraně. Prosím, odložte své zbraně na podlahu a počkejte na zástupce EGE, kteří je převezmou. Děkuji vám za spolupráci.“

Hasák okamžitě dopadl na podlahu. Sullivan vyšel se zvednutýma rukama.

Krátká pauza. „Děkuji, že spolupracujete. Za chvíli sem dorazí zástupci EGE. Prosím, užijte si návštěvu Zmrazených projektů.“

„Díky,“ řekl Sullivan. „Bude vadit, když ty chlapy prohledám?“

Chvíli trvalo, než mechanický muž našel správnou nahrávku. „Omlouvám se, vaší otázce nerozumím.“

„Skvělý. Jen mě varuj, když začnu porušovat pravidla.“ Začal s tím, který se choval jako velitel. Sullivan mu prohledal kapsy a dával si pozor, aby se neumazal od krve. Našel peněženku a pouzdro s odznakem, ty si vzal, ale perfektně udržované pistole nechal ležet na podlaze.

Mechanicky muž přišel blíž, aby se podíval, co Sullivan dělá.

„Kdo jsi?“

„Jsem EGE Tele-automaton série pět. Zajišťuji bezpečí Oddělení zmrazených projektů v EGE.“

„A co jsi?“

„Série pět je výsledkem strategického partnerství mezi Českou robotikou a Edison General Electric, které umožnilo vytvoření systému kombinujícího prvotřídní vědecké metody a ultramoderní inženýrství.“

„Aha…“ Sullivan na různých částech mechanického těla viděl slabě žhnoucí rytiny. Byl očarovaný. Nějaký Analytik našel způsob, jak ho propojit přímo s Mocí. A co se Moci týče… Jak ho ti chlapi dokázali odstřihnout? Sullivan pokračoval v šacování a našel něco zvláštního. Jeden z mužů měl v kapse kostku z oranžového bakelitu. Sullivan ji otevřel. Uvnitř se nacházel nějaký drahokam. Dotekem prstu ho roztočil.

„Varování. Prosím, přestaňte poškozovat majetek EGE.“

Sullivan vzhlédl k mechanickému muži. „Co?“ Když krabičku zvedl, obr se roztřásl. „Ta věc ti ubližuje?“ Svítící kouzla zablikala. Sullivan k němu přistoupil blíž a mechanický muž zvadl. Svěšené paže zarachotily na podlaze a záda se ohnula. Světlo v očních důlcích pomalu haslo. Zaklepal mu na hrudník. Buď usnul, nebo byl mrtvý. Sullivan se podíval na tajemnou krabičku, pokrčil rameny a strčil ji do kapsy.

Sebral jednu baterku a prohlédl si s ní rakve. V lepším světle na každé viděl průzor. Rychlé nakouknutí odhalilo, že se v každé nachází jiný typ mechanického muže. Někteří se podobali jeho novému příteli, neforemní a podivní, zatímco další byli hrubší, jen krabice s tyčemi místo končetin. Pár jich bylo uhlazenějších a vypadalo jako lidé v rytířské zbroji. Na všech viděl magické obrazce, jen nebyly aktivní. Škoda, že odsud musel zmizet, rád by si je prohlédl důkladněji.

Venku vládl chaos. Výbuch záhrobního telefonu se zařízením dost otřásl a noční směna se evakuovala. Skoro všude vypadla elektřina a podle zápachu ve vzduchu tu někde něco hořelo. Jednou zahlédl lidi z námořnictva, jak ho hledají a vykřikují jeho jméno, ale Sullivan jen svěsil hlavu a přikrčil se za požárním autem. Netušil, kolik dalších nepřátel tu je. Hammerovou nikde neviděl. Zastavil se u vrátnice, která byla naštěstí opuštěná, kopnutím otevřel skříň a vzal si svoji pistoli.

Velký Ford Hyperion stál v garáži s klíčky v zapalování. Navzdory zimě motor naskočil po prvním otočení. Kradl ho nerad, ale tohle byla otázka priorit. Muže, kteří se ho pokusili zabít, bude někdo hledat a on potřeboval co největší náskok. Hyperion nechá někde, kde ho snadno najdou, a možná přidá i plnou nádrž, ale Hammerová si to zasloužila za to, že ho podrazila. Vyjel na silnici a nechal Jersey za zády.

Dnešní noc přinesla spoustu otázek a jen málo odpovědí. Hovory od mrtvých lidí, atentát na prezidenta, Stopaři, temné oceány, magii tlumící přístroje a mechaničtí lidé…. Z toho by se jednomu nebohému Gravitačnímu usměrňovači zatočila hlava. Potřeboval pomoc. Nejvyšší čas zavolat Grimnoiru.

KAPITOLA 5

A co se zbytku týče, těch davů černých, hnědých, žlutých a špinavých bílých lidí, lidí bez magie a Židů, těch termitů ve stěnách civilizace, kteří nevyhovují novým požadavkům na výkonnost? No, svět je svět, žádná charitativní organizace, a já to vidím tak, že budou muset jít. S ohledem na smysl světa, jak ho chápu já, budou muset zmizet. Do dnešního dne se jim nepodařilo rozvinout inteligenci, činorodost a další významné vlastnosti nezbytné pro lepší svět budoucnosti, a proto je jejich údělem vymřít a zmizet. Svět má větší cíl než štěstí, smyslem našich životů je posloužit Božímu záměru, který na konci nehledí jen na člověka, ale na dílo mnohem velkolepější.

H. G. Wells

Předpokládané dopady magického a vědeckého pokroku
na lidský život a myšlení, 1901

UBF Minotaurus, někde nad Nevadou

Občas to bylo frustrující. Zdálo se, že má silnější spojení s Mocí než všichni ostatní, přestože nebyla ani zdaleka tak silná, jakou se stala na Tokugawě, ale když došlo na cokoliv těžšího než nejzákladnější kouzla, byly její schopnosti jen průměrné. Dokázala Cestovat, jako by o nic nešlo, ačkoliv zvládnutí této magie údajně patřilo k těm nejobtížnějším, když jste vzali v úvahu všechny věci, do kterých jste mohli narazit a zemřít, tak proč se jí nedařilo zvládnout tohle pitomé komunikační kouzlo? A teď na ni všichni zírali a divili se, proč si holka, která údajně bojovala s kancléřem, neporadí s pitomym kouzlíčkem.

Faye, pan Browning a noví dobrovolníci opustili Los Angeles před pár hodinami, nasedli na první vzducholoď mířící na východ. Spěchali na pomoc, byť nikdo z nich vlastně netušil, co bude v tomto případě jejich pomoc zahrnovat. Přes tolik lidí nenávidějících Aktivní se prostřílet a prosekat nemohla. Ale když byla v pohybu, měla alespoň pocit, že něco dělá. Sakra, na vzducholodi jste byli v pohybu, i když jste spali. Na vzducholodích bylo příjemné, že v první třídě měli opravdu hodně pohodlné postele, kde jste se obvykle dobře vyspali, pokud se vám zrovna váš grimnoirský prsten nepokoušel upálit prst.

Bylo to víc jak pět minut, co se Fayin prsten rozpálil tak, až ji vzbudil. A nešlo jen o ni. Všichni rytíři Grimnoiru na Minotaurovi zachytili stejný signál, a byl to velmi silný signál. Někdo si potřeboval nutně promluvit. Shromáždili se ve vyhlídkové bublině, protože tu byl klid a dala se zamknout před zvědavou posádkou.

Protože sem Faye dorazila jako první, nabídla se k čarování a teď toho trpce litovala. Příšerně jí to pilo krev, ale nedopřeje cizím rytířům to potěšení, aby ji viděli selhat. Překreslila vzor v hromádce soli a znovu se soustředila, aby obrazec napojila na svou Moc. Když to dělal Lance, vypadalo to tak snadně. Soustřeď se, říkal jí. Aktivní tomu dodává šťávu. Ty jsi jen baterie. Moc pozná, co má dělat, podle toho, cos nakreslila.

Při vytváření kouzel se používala spousta různých materiálů. Grimnoir to vyzkoumal metodou pokus-omyl. Nejběžnější byla stará dobrá sůl nebo jemný písek, protože když se to nepovedlo napoprvé, mohli jste kouzlo zopakovat. Pokud jste byli dost dobří, stačila vám dokonce i hlína. Vyškrábat kouzlo na skleněný povrch už bylo těžší a Faye se to zatím nikdy nepovedlo.

V Los Angeles se k nim připojili čtyři rytíři a všichni ji teď sledovali, což jí nijak nepomáhalo. Faye zatím neměla čas se s nimi seznámit, ale většina z nich vypadala, že bude v pohodě.

Pěkná Francouzka toho moc nenamluvila, ale když už něco řekla, měla legrační přízvuk. Zněl tak exoticky. Představila se jako Coleen Giraudouxová, ale všichni jí říkali Whisper, tak ji tak oslovovala i Faye. Byla upravená a moc hezká, měla tmavé vlasy sčesané do složitého účesu, který vypadal mnohem líp než Fayiny zplihlé a věčně zacuchané vlasy barvy slámy. Oblékala se okázale a nosila trochu make-upu kolem očí, na rtech a na tvářích, což bylo v Americe lehce skandální, ale ve Francii asi úplně v pořádku. Všichni mužští pasažéři na Minotaurovi se za Whisper otáčeli, ale ona se kvůli té pozornosti ani jednou nezačervenala, ani na ni neodpověděla zamrkáním svých dokonalých řas.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Magické pouto.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.