Smutný konec nadějného básníka Tondy Votruby

Tonda Votruba byl snílek a současně beznadějný pitomec, jak už tomu tak mezi umělci občas bývá. Přitom ještě před dvěma lety by nedokázal napsat ani verš, ale potom uklouzl, spadl ze schodů rovnou na hlavu a najednou to šlo samo. Zřejmě se mu tou prudkou ranou do lebky uvolnilo básnické střevo, ze kterého začal ihned produkovat výplody svého citlivého nitra, jak to dělá každý pořádný poeta. Okamžitě po skončení nemocenské tedy podal výpověď a vydal se na lopotnou dráhu svobodného umělce.

Začínající básník Tonda Votruba pochopitelně původně vůbec nebyl oním slavným Tondou Votrubou, kterého dnes všichni tak dobře známe, ale docela obyčejným profesorem Theodorem Vrbenským-Blatným, kandidátem věd. Jméno Theodor Vrbenský-Blatný se však budoucímu géniovi zdálo pro básnickou kariéru příliš mdlé a nevýrazné, proto se nechal úředně přejmenovat na Tondu Votrubu, což zní přece jen mnohem jadrněji. Řízný pseudonym Tonda Votruba má nepochybně jinačí šmrnc, než nějaký nemastný-neslaný Theodor Vrbenský-Blatný, kandidát věd. Ostatně, jenom pitomci publikují umělecké díla pod svým občanským jménem, protože před smrtí sklidí tak jedině posměch a po smrti jak by smet.

Nově zrozený bard Tonda Votruba vnikl do básnického světa svou prvotinou, sepsanou v té době moderním volným veršem, pod názvem: „Precipitace v tuhých roztocích“, ve které citlivě zachycuje, no, těžko říct co. Znalcům poezie však jistě neunikne, že se nechal inspirovat básní Máj od Karla Hynka Máchy, kterou umně přetavil do současného pojetí moderní poezie.

Zde je:

Precipitace v tuhých roztocích

Nechť tuhý roztok alfa

A tuhý roztok beta

Vylučují koherentní precipitát

Za vzniku smykového napětí

Tuto mimořádně povedenou báseň publikoval Tonda ve své sbírce Nauka o materiálu a ta ihned vzbudila nemalý rozruch v uměleckých kruzích i kosočtvercích. Náhle bylo zřejmé, že zkostnatělé pojetí současné poezie naprosto neodpovídá modernímu životnímu stylu a revoluce v poetické tvorbě je nevyhnutelnou nutností. Bylo ostatně jen otázkou času, kdy se konečně objeví umělec, který dokáže čtenáři přiblížit atmosféru vědeckých laboratoří bez pitomého pozlátka a falešných příkras.

Na tuto svou prvotinu navázal Tonda údernou miniaturou pod přiléhavým názvem: „Parciální dislokace mřížky.“ Jeho citlivé vyjádření touhy po, vlastně těžko říct po čem, je ve své upřímnosti až dojemné. Uvedeme ji celou, aby si čtenář mohl udělat jasnější představu o Tondově uměleckém růstu směrem k jeho dalšímu velkému vzoru, básníku Zeyerovi.

Parciální dislokace mřížky

Ó ten Burgersův vektor

Jenž menší jest než vektor mřížky

Vyjadřuje parciální dislokaci

V kubické plošně centrované soustavě

V této romantické básni je však již kromě růstu básnického vidět i znatelný posun směrem k psychiatrické léčebně. Nyní bylo každému hloubavějšímu čtenáři jasné, že Tondův umělecký zjev překročil hranice regionu a on musí začít publikovat na Internetu, jinak se zblázní. Jenomže tam se to podobnými nadějnými básníky jen hemží a konkurence je tudíž strašlivá.

Na Internetu Tonda zveřejnil svou nejnovější báseň, nazvanou: „Difuze v kovových soustavách.“ Jedná se o moderní pojetí Havrana od Edgara Allana Poea, šité na míru současné době.

Difuze v kovových soustavách

Ach ty strukturální změny

Jež probíhají v kovech

Vysvětlit se snadno dají

Aktivační energií intersticiálních prvků

Tady však poprvé narazil. Nekompromisní kritici z řad ostatních internetových básníků označili jeho dílo za přechytralé. Vadilo jim především to, že umělec ve svých básních téměř koketoval s rýmem, což mu nedokázali odpustit. Tato troufalost mu zlomila krk, protože dnes píší básně s rýmem jen diletanti.

Citlivý Tonda spáchal po první negativní kritice ze zoufalství sebevraždu vystřízlivěním, což je pro každého umělce smrtelné. I tak se však natrvalo zapsal mezi nejnadanější internetové básníky všech dob a jeho jméno nebude mezi milovníky poezie jistě ještě mnoho minut zapomenuto.

Kterak vodník Česílko a víla Amálka napálili daňový úřad

Za devatero horami a devatero řekami, jen kousek od jaderné elektrárny, kde byla mlha hustá jako slovník profesionálního pornoherce, seděl na břehu kontaminovaného rybníčku zkrachovalý vodník Česílko. Měl na sobě zelený hopsafráček, v hrnečku dva mrtvé pulce a přemýšlel nad marností života. V tom si k němu přisedla víla Amálka, která na tom nebyla po psychické stránce o nic lépe.

„Achich ouvej Česílko, sušená mandragora mi na mé virtuální deprese vůbec nezabrala,“ posteskla si. „A zrovna když náš ctihodný pan doktor Bolíto odjel na pohádkovou dovolenou do Thajska.“

„Nebuď smutná, Amálko,“ opáčil Česílko. „Svět je zlý! Já jsem před týdnem tady na mechu pohostil samotnou kněžnu kvalitním vínem z žabince a ta mrcha mi včera zdražila puškvorec. Ještě že nevím, co to ten puškvorec vlastně je, jinak bych se pořádně namíchnul, brekeke!“

„A co to vlastně znamená to brekeke?“ zeptala se ho náhle Amálka. „Zní to tak nějak tajemně, jako by v tom byla nějaká vodnická moudrost.“

„To ti nemůžu říct, Amálko. Je to hrozivé vodnické tajemství,“ omlouval se jí Česílko. „Kdyby na mě prasklo, že jsem ti to vyzradil, vodnická komora by mi ustřihla šos a musel bych si koupit nový, brekeke.“

„Ale to přece nevadí,“ povzbuzovala ho víla Amálka. „Já ti ten ustřižený šos potom potají zase přišiju a nikdo nic nepozná.“

„To není tak jednoduché,“ zasmušil se Česílko. „Vodnický šos má obrovskou cenu a exekutoři mi kvůli němu jdou po krku. Už jsem letos dva utopil, ale to se dlouho neutají. Vzali by mi živnosťák a já nic jiného, než tu pitomou vodničinu, neumím. Umím jenom topit lidi, exekutory a tak, však víš.“

„Vím,“ chápavě podotkla Amálka. „Ale stejně, z toho pohádkového podnikání by se jeden vážně zcvoknul. Nebylo nám za starých časů líp? Když byla pohádková říše ještě státní, všichni měli svoje jisté, ale po té podivné privatizaci se musím pěkně otáčet, abych se vůbec uživila. Třeba teď! Roztrhla jsem si podvazky z měsíčních paprsků a nikde nemůžu sehnat nové. A víš, co mi řekl kníže? Že Měsíc prý žádné paprsky nezáří, jen je odráží od Slunce!“

„Amálko, knížepán je blbec a jelito,“ prozradil jí smutnou pohádkovou skutečnost Česílko. „Měsíc normálně svítí, sám jsem to viděl. Jak by mohl odrážet paprsky od Slunce, když v noci Slunce nesvítí, to dá rozum. Měsíc akorát není pořád v úplňku a to ty pitomce na zámku mate. Já to musím vědět, svítí mi každý večír v rybníčku, brekeke.“

„Já věděla, že mi to vysvětlíš, Česílko?“ zasmála se Amálka. „Ty jo a poslouchej, nevíš, jestli si můžu odepsat střevíčky z daní, když v nich tančím v pracovní době?“

„No jasně že můžeš, brekeke!“ chvástal se vodník. „Nahlásíš to hraběti a on to potom předá účetnímu. Já si odepisuji hrníčky i pentle. Jenom rákosí mi neuznali, prý ho mám větší množství než malé.“

„A jaké množství je menší než malé?“ podivila se víla Amálka. „Myslela jsem, že malé množství je prostě malé množství.“

„To nevím,“ připustil zamyšleně vodník Česílko. „Asi existuje více kategorií malých množství. V tomhle případě se zřejmě jedná o nějaké hodně malé množství. Tak malé, že je úplně nejmenší ze všech malých množství a spadá do kategorie menších množství, než jsou ty malé.“

„To je na mě moc složité, Česílko, ale ty daně už mi dost vadí,“ posteskla si znovu víla Amálka. „Abych si vůbec vydělala na nájem za mýtinku, musím tančit s každým, kdo si řekne. Už mě to fakt nebaví, vydělávat si tancováním třikrát denně. Copak jsem nějaká intelektuálka?“

„Od toho mám naštěstí klid,“ opáčil Česílko. „Vodníka žádná ženská nechce, jenom snad ta divná Baba Jaga z finančáku, brekeke. Ale jenom proto, že nikdo nechce ji, což nepovzbudí.“

„To já musím tančit pořád,“ přiznala se Amálka. „To máš Křemílka a Vochomůrku, ti jsou ve správní radě, potom Krakonoš jako starosta to má zadara a včera jsem musela tancovat i s Rumburakem.“

„Cože? S Rumburakem?“ podivil se Česílko. „Vždyť ten ochmelka nedokáže rovně ani chodit, natož tancovat. Minulý rok požádal o ruku Arabelu, a když ho odmítla, začal chlastat jako prokopnutý.“

„On se mnou vlastně nechtěl tancovat, spletl si mě s Blekotou,“ postěžovala si Amálka, „pořád mi šlapal na nohy a zval mě na panáka, tak byl vožralej!“

„Hele, Amálko, už mám toho dost, brekeke!“ dupnul si nožkou drsňák Česílko až to čvachtlo. „Ty zámecké účetní bludičky nám napařili takové poplatky, že se už s tím musí něco dělat! Mám takový nápad. Zajdeme za Dědem Vševědem, aby nám poradil. Je to sice vymaštěný byrokrat, ale jinak ví úplně všechno.“

„To je super nápad,“ pochválila ho Amálka, a jelikož čas jsou peníze, ihned vyrazili. Naštěstí byl zrovna úřední den, takže nemuseli čekat déle, než bylo nezbytně nutné k naplnění skutkové podstaty a mohli hned vyrazit.

„Já daně kupříkladu neplatím vůbec,“ usmál se Děd Vševěd a odplivnul si na Daňový zákoník. „Přihlásil jsem si své podnikání jako veřejně prospěšnou činnost a tudíž jsem od daní osvobozený. Stejně mi za rady nikdo neplatí. Navíc jako svobodný umělec si musím platit jenom zdravotní pojištění, sociální ne a tak na to kašlu. Stejně se důchodu nedožiju, protože jsem nesmrtelný.“

„A co hmotný investiční majetek?“ zeptala se ho Amálka. „Když si ho pořizuji, tak přece musím mít nějaký obrat.“

„Právě že nemusíš, Amálko, je na to taková finta,“ pousmál se Děd Vševěd. „Správně bych vám to vůbec neměl říkat, ale protože se nepokoušíte vyrvat mi ty poslední zbytky vlasů, které mi matka ráčila laskavě zachovat, tak vám to prozradím.“

„Finta?“ chytila se Amálka. „Tak to je super, já mám ráda finty! A taky střevíčky a pentle,“ dodala, protože si myslela, že je to něco na ozdobu.

„Tu fintu vám ale prozradím, až když mi tady Česílko vysvětlí, co to znamená to záhadné Brekeke!“ ukázal Děd Vševěd na Česílka prstem. „Pořád to při hovoru používá, tak mě to pochopitelně zajímá.“

„Jak to že to nevíš, když jsi Vševěd?“ podivil se Česílko. „Máš přece vědět všechno, brekeke! To znamená, že nevíš všechno?“

„Neutíkej mi od otázky, Česílko, to nemůžu vystát!“ houkl na něj Vševěd. „Takové chytráky většinou zčerstva nakopu do řiti! Tak jak je to s tím brekeke, ty bídný červe?“

„No dobře, Brekeke znamená něco jako Sapristi, když už to musíš vědět,“ přiznal se Česílko. „Ale prosím tě nikomu to neříkej, vypadal bych jako nějaký pitomý intelektuál.“

„Díky Česílko, teď už vím opravdu všechno,“ zasmál se Vševěd. „A co se týče toho tvého podnikání, Amálko, založ si společnost s akciemi na doručitele v nějakém daňovém ráji a berňák bude nahraný.“

„No jo, ale tady nic takového založit nelze,“ namítla nesměle Amálka. „Pohádkové zákony podvody neumožňují.“

„Tak si ji založ ve světě lidí,“ prozradil jí pointu děd Vševěd a podal jí formulář. „Tam to možné je! Ve světě lidí už žádné zákony ani ideály neplatí, tam budeš mít od daní navždy pokoj.“

„To je super nápad, Česílko,“ zasmála se Amálka. „Díky Bohu za lidi, oni nakonec nebudou tak špatní, když umí takhle šikovně napálit daňový úřad.“

„Jenomže děkovat kvůli tomu nějakému imaginárnímu Bohu je blbost na druhou. Žádný Bůh přece neexistuje!“ ušklíbl se děd Vševěd. „To bych o tom přece musel něco vědět, brekeke!“ dodal škodolibě a mrknul na vodníka.

„Jsi trapný,“ urazil se Česílko.

„Dobře, tak už se nečerti,“ vysmál se mu Děd. „Tady máš zlatý vlas a přijď zas, jak říká moje matka. Těch vlasů mám ještě hromadu. Dostávám je z Číny, deset dolarů za drdol a to se vyplatí!“

Divoký Bill

Největší hrdina Divokého Západu, veleslavný pistolník Divoký Bill, byl původem Čech jako poleno. Nějaký pomatený historik by sice mohl namítnout, že to není zcela potvrzeno, jelikož se jedná o svědectví z doslechu, ale podobné přechytralé blbouny dnes stejně nikdo neposlouchá, takže to berte jako fakt.

Slavný pistolník Divoký Bill se narodil indiánské dívce jménem Tichá Borovice a českému emigrantu Jardovi Kočandrle, což bylo v té době na Divokém Západě obvyklé. Češi prostě k smrti rádi emigrují a v cizině pak z nedostatku jiných možností oplodňují indiánky. Ta statečná indiánská dívka pak porodila malého Billa během divoké jízdy na ukradeném koni v dešti kulek pronásledovatelů, ale protože život na Divokém Západě už byl prostě takový, tak to nebudeme příliš rozmazávat.

Napínavý Billův vstup do života jako by přímo předznamenal jeho pozdější dobrodružnou povahu. Synova narození si Tichá Borovice všimla až pozdě večer ve zlatokopeckém táboře, jak se houpe na její vlastní pupeční šnůře pod sedlem. Instinktivně ji tedy překousla a hned nato miminko vyměnila s hostinským za soudek kořalky. Později prý toho ale jako každá správná matka litovala a pokusila se získat od hostinského ještě jeden soudek.

Jeho biologickým otcem byl, jak už jsme prozradili, bezvýznamný český emigrant Jaromír Kočandrle, obávaný dříč a poctivec. Kočandrle se ale v angličtině špatně píše i vyslovuje, proto se brzy stal na přechodnou dobu panem Brownem, aniž by však o to příliš stál. Stalo se to tak. Při zápisu na imigračním se ho nejprve vlídně zeptali na jméno a protože jeho češtině bylo špatně rozumět, rozhodli za něj.

„Jak se jmenuješ, tajtrlíku?“ houkl na něj úředník na příjmu, když si prohlédl jeho imigrační formulář a lodní lístek.

„Kočandrle,“ opáčil překvapeně pan Kočandrle, protože mu právě předložil všechny své dokumenty, kde bylo jeho jméno uvedeno.

„Brown?“ zeptal se ho lišácky úředník, který mu chtěl dát šanci.

„Ne, Kočandrle,“ trval na svém nechápavý Jarda. „Jmenuji se Jaromír Kočandrle, tady je to napsané!“

„To je řehole!“ zalomil rukama úředník a naklonil se ke kolegovi. „Vsadím se, že ten srandista dneska emigruje poprvé.“

A jelikož ho kolega ignoroval, obrátil se zpět k žadateli a vlídně mu pravil. „Ode dneška se jmenuješ pan Brown, chápeš to? Sotva, co? Takže teď vypadni a pošli mi tady další východoevropské kopyto.“

Novopečený pan Brown tedy nakonec imigrační povolení získal a později i nějaký ten pozemek, aby na něm mohl po zbytek svého života tvrdě pracovat. Když se pak koukal na ten svůj pozemek, tak ho napadlo, že by se na tom pozemku dalo pěstovat žito. A tak zasadil žito a hotovo. To žito potom prodával a spousta jeho sousedů pistolníků nechápala, proč ho tedy vlastně pěstoval, ale on na jejich posměch nedal a byl šťastný.

Nakonec se ve své nové vlasti i oženil, ale tentokrát neměl štěstí. Chyba byla ve výběru manželky, jak už tomu tak občas bývá. Se svou manželkou Tichou Borovicí se poprvé setkal při masakru u Little Big Hornu a okamžitě si v průběhu střelby padli do oka. Nebylo to však šťastné manželství, jak se později ukázalo i z toho, že trvalo jen jeden den, což je hodně málo i na poměry Divokého Západu.

Už otec Tiché Borovice, Klečící Skunk, manželství nepřál a pokoušel se snoubencům sňatek rozmluvit, ale jeho protesty narazily na tvrdý odpor. Tichá Borovice do něj musela vystřílet nejméně třicet otrávených šípů, než změnil názor. Na jeho pohřbu se oba snoubenci poprvé políbili a tento vášnivý polibek stál Jardu pravé oko a část tváře. Nakonec spolu strávili jen jednu jedinou noc a Jarda si později stěžoval, že ji hned druhý den ráno musel opustit kvůli její nezřízené agresivitě. Již při plození malého Billa musel neustále uhýbat před jejím tomahavkem.

Malého Billa zatím vychovával zmíněný hostinský, který se humánně rozhodl vytěžit z jeho bezmocnosti maximum. Malý Bill umýval nádobí, nosil vodu a potom štípal dříví, až byl k smrti uštípaný. Když mu bylo dvacet let, jeho adoptivní otec ho poslal do místní školy studovat práva. Rozhodl dobře, protože Američané stejně jiné školy nemají. Bill se tam naučil trošku číst a moc nechybělo a uměl by i psát. Bohužel, už při první hodině čtení a psaní z nedorozumění zastřelil učitele, který se ho drze opovážil zeptat, kde má sešit. Po tomto úsměvném incidentu malý Bill utíká z domu a má namířeno do Nového Mexika.

Tehdy dochází v jeho životě ke zlomu. Na farmu kde zrovna pracoval dorazila dvacetičlenná skupina neozbrojených jezdců. Bill se jich povýšeně zeptal co si přejí a pomalu naládoval brokovnici. Pánové zaváhali s odpovědí a Bill je za tu drzost do jednoho postřílel, protože nesnášel, když někdo plýtval jeho časem. Na památku této památné přestřelky dostal pistolnickou přezdívku Divoký Bill.

Krátce nato vstoupil Divoký Bill do armádních služeb, ale ihned po vynálezu mýdla z armády zase vystoupil. Velitelé, kteří nerozuměli zálesáckému způsobu života, trvali na dodržování hygieny, což se projevilo mnoha nepříjemnými ekzémy. Kovbojská pokožka snáší pouze koňský pot, nebo kravský hnůj a jakýkoliv výrobek chemického průmyslu se ihned projevil ošklivou vyrážkou.

Válka Severu proti Jihu již v té době zuřila plnou silou, a hlavně majitelé kompasů od rána do večera diskutovali o umístění obou znepřátelených stran. Příznivci Severu trvali na tom, že sever je nahoře, s čímž se jižané nemohli smířit. Vynalezli dokonce kompas, na kterém byl Sever dole, ale jelikož se špatně prodával, tak ho zase stáhli z oběhu. Tahle blbost Konfederaci zlomila krk a v té válce to nakonec prohrála.

Po válce se Bill vrátil do lesů a živil se jako zálesák. Za lesem strávil spoustu let, když tu si náhle uvědomil, že takhle štěstí nepotká. Okamžitě se vrátil do civilizace a začal pracovat jako stopař ve Springfieldu. Jednoho dne při stopování před místním Salónem padly Billovi do oka nadmíru podezřelé stopy. Ty stopy patřily Medvědímu Jackovi, známému hazardnímu hráči domina a příležitostnému konzumentovi nealkoholických nápojů. To Billa překvapilo a udivilo. Nikoho tak divného jména ještě nezabil. Samozřejmě si na něj počkal.

„Zdravíčko cizinče, nevíš náhodou kolik je hodin?“ zeptal se ho vychytrale, jakmile se tam ten trouba objevil.

Naivní Jack vytáhl hodinky a po chvíli přemýšlení odvětil: „Nevím, mám je teprve týden.“

„Poslouchej, ty hodinky jsou mi nějaké povědomé,“ pokračoval Divoký Bill v příjemné konverzaci. „Nejsou náhodou moje?“

„To si piš, že ne!“ urazil se Jack. „Našel jsem je v horách v kapse jednoho mrtvého zlatokopa. A jak říkám, piš si to, jinak bude zle!“

„Neumím psát,“ zasmušil se po chvíli urputného přemýšlení Bill.

„Tak si to alespoň zapamatuj,“ vtipně ho utřel Jack, který byl výjimečně dobře naložen. „Když už jsi takový pitomec.“

„Sapristi, to sis dovolil moc!“ zahřímal Bill.

„Ty burane, komu nadáváš do sapristi?“ nedal se zastrašit Jack, který mimochodem neměl ani ponětí, co je to sapristi.

Náhle bylo jasné, že se schyluje k souboji. Oba sokové se nakonec domluvili ke schůzce na náměstí v osm hodin ráno druhého dne.

Divoký Bill se po probuzení zběžně opláchl lacinou kořalkou a vyrazil na místo schůzky. Už od rozbřesku se všude kolem tísnily davy krvežíznivých lidumilů. Hned nato od kostela pomalu přicházel se sebevědomým zaržáním Medvědí Jack a provokativně si s nedbalou elegancí nařizoval své hodinky, bez ohledu na to, že žádná nedbalá elegance neexistuje. Naproti mu okamžitě vyrazil Divoký Bill s foukací harmonikou připravenou v ústech. Chvíle napjatého ticha byla předzvěstí blížící se tragédie. Sokové stanuli naproti sobě a přezíravě se měřili. Náhle bleskurychle tasili své kolty a zahřměly dvě rány. Několik okamžiků se nic nedělo, ale pak se Jack pomalu sesunul k zemi s prostřeleným břichem, ze kterého mu okamžitě začala vytékat whisky, lehce zbarvená krví. Tento udatný a spravedlivý čin okamžitě rozhodl o Billově jmenování novým šerifem Springfieldu.

Billova dobrodružná odysea tedy získala zcela nové horizonty, což dobyvatelům Západu jen pomohlo. Zde je třeba poznamenat, že navzdory pochmurným prognózám byl Divoký Bill vynikajícím strážcem zákona. Po celou dobu jeho setrvání ve funkci se žádnému darebákovi v okolí nic zlého nepřihodilo a vraždilo se jen ve všedních dnech. O víkendech totiž nábožensky založený Bill trval na klidu zbraní. Sám ho však příliš nedodržoval. Jednoho sobotního pošmourného jitra například zastřelil svého zástupce kvůli studeným topinkám, které prostě nesnášel. Možná se poněkud unáhlil, ale hrdinové Západu nemají na lacinou sentimentalitu čas a jednají podle instinktů. Život pistolníka je mnohem rychlejší, než si běžný občan myslí a proto jim občasné ukvapené rozhodnutí prostě musíme odpouštět.

Ale i do jeho drsného života nakonec vstoupila láska. V té době se totiž seznámil s krásnou traperskou dívkou jménem Zhovadilá Jane a okamžitě ji požádal o ruku. Několikrát ho sice odmítla, ale nebylo jí to nic platné. Bill její ruku po tuhém boji nakonec stejně získal a nechal si ji vypreparovat. Po tomto milostném úspěchu policejní práce zanechal, aby se mohl na plný úvazek věnovat zlatokopectví.

Dorazil do zlatokopeckého městečka Deatwoodu až pozdě večer a ihned zaskočil do místního baru na partičku pokeru. Poker hrál Divoký Bill s velikým zaujetím, protože se mu velmi často dařilo vyvolat po skončení partie spor s vítězem, zakončený jeho smrtí. Stačilo jen prohrát a bylo to. I ten osudný den byl s průběhem partie velice spokojen, protože opět prohrával. Náhle se však do baru vplížilo podezřelé individuum jménem John Killraine, taktéž Čech, původním jménem René Mrkvička a střelil našeho hrdinu přímo do hlavy. Smrtelně zraněný pistolník si toho nejprve nevšiml a hrál dál, ale jakmile byl na své zranění upozorněn protihráčem, šťavnatě zanadával a padl mrtev k zemi.

Místní šerif dopadl zákeřného vraha ihned po činu. Očití svědkové tvrdí, že byl připraven ho velice přísně pokárat, ale John Killraine Mrkvička ho nenechal domluvit a chytře prohlásil, že ho to moc mrzí. Po tak zjevném projevu lítosti byl okamžitě propuštěn a zmizel v propadlišti dějin, ať už je to kdekoliv. Sláva Divokého Billa však nebude nikdy zapomenuta. A to hlavně díky neuvěřitelnému množství obdivovatelů Divokého Západu, jejichž počet se každoročně zvyšuje. Nemá naprosto žádný smysl pokoušet se s tím něco dělat.

Den ze života hňupa

Pan Květoslav Rachota byl nejprve v pět hodin ráno příjemně probuzen zazvoněním svého starého budíku a hned nato vyběhl odcestovat přes celé město na ranní šichtu do fabriky, aby se nemusel věčně omlouvat své manželce Martě. Pořád mu jen vyhrožovala, že jestli už konečně nenajde ten záhadný Gé bod, tak požádá o rozvod a on si s tím problémem nevěděl rady. Marta totiž byla tím bodem posedlá a mimořádně ji zajímalo, kde vlastně ten bod leží. Takový Gé bod, to je klíč k manželskému štěstí.

„Hledej ten Gé bod a nečti si!“ loudila po manželovi každý večer před usnutím jeho drahá polovička Marta. „To je hrozný chlap,“ zakoulela vždy očima. „Já se můžu přetrhnout aby měl teplou večeři a on není schopný najít ani obyčejný Gé bod.“

„Žádný Gé bod neexistuje, miláčku,“ zamumlal její manžel a četl si noviny. „Jsou to jen pitomé výmysly sexuologů, kteří chtějí být důležití.“

„Gé bod je prokázaná skutečnost,“ rozčílila se Marta. „Jenom burani jako ty zlehčují ženskou sexualitu!“

„Tak si ho najdi sama a pak mi řekni kde je,“ vtipně opáčil Květoš, ale to se ze zlou potázal.

„A jak mám vědět kde je?“ začala mu to vysvětlovat svou ženskou logikou Marta. „Copak jsem chlap? To je přece vaše práce, starat se o naše uspokojení. Tak se koukej snažit, ty líný pacholku!“

Květoš si četl a dělal že nic neslyší. V tom byl dobrý, protože měl základní pracovní návyky. Ve fabrice bylo naprosto nutné a dokonce životně důležité neslyšet své okolí, jinak by se člověk zbláznil.

„Tak bude něco?“ dorážela na něj jeho drahá polovice. „Každý normální chlap by tu knížku už dávno zavřel a věnoval se své ženě.“

„Jenom si dočtu tady tu stránku,“ odtušil nepřítomně při listování Květoš a paní Marta se uraženě otočila. Květoš nakonec rezignoval, koupil jí prášky na bolení hlavy a sobě zásobu instantních polévek, čímž svůj manželský problém jednou provždy vyřešil. Potom předstíral spánek přesně do té doby, než se mu konečně podařilo usnout.

Ráno po probuzení si dal místo sprchy cigáro a už za půl hodiny procházel vrátnicí, společně s partou dělníků po boku a zbytkovým alkoholem v žilách. Každý z jeho kolegů měl v ruce aktovku a Květoš přesně věděl, co v těch aktovkách je, protože měl taky takovou. Byly v ní noviny a jablko. Manželky rády dávají svým manželům ke svačině jablka, aniž by věděly, že správný šichťák jablka nejí už od podstaty. Proto ho přinese zpátky a šetrná manželka mu ho druhý den připraví znova. Po několika týdnech to ten trouba pochopí, vrásčité jablko zahodí, aby zítra dostal od manželky nové. Celý cyklus se tak opakuje.

Květoš pracoval ve fabrice rád, protože jinak by umřel hlady. V tržní společnosti by si čuměním do blba nevydělal ani na slanou vodu, která mu mimochodem stejně nechutnala. Jeho intelektuální schopnosti byly zcela degradované postáváním u vrtačky a jediné co uměl, bylo si to neuvědomovat. Mimochodem, jméno Květoslav mu dala jeho naivní maminka v touze po tom, že z jejího malého synáčka jednou vyroste intelektuál. Bohužel, tato její naděje se nakonec ukázala jako lichá a z malého Květoše se vyklubal velice kvalitní primitiv.

Hned po příchodu na dílnu ho pozdravil kamarád Bohuš slovy: „Tak jak, hraje to?“

„Všechno to stojí za mumifikovaný exkrement, jak se ve vyšších kruzích říká sušenému hovnu,“ odfrkl si Květoš. „A bude to ještě horší!“ dodal škodolibě.

„A co včerejší losování Sportky?“ pokračoval v provokacích kamarád Bohuš při převlékání. „Vyhrál jsi konečně?“

„To určitě!“ zanaříkal Květoš a s odporem si natáhl své smradlavé pracovní ponožky. „Kdybych vyhrál, tak už by mě tady nikdo nikdy neviděl.“

„Ale doma je pohoda, ne?“ zasáhl konečně Bohuš do černého. „Manželka tě poslouchá na slovo, kapesné dostáváš, co ti chybí?“

„Víš co, dej mi pokoj,“ štěkl po něm Květoš a pokračoval dál směrem ke svému zahnojenému ponku. Tento líbezný rozhovor spolu vedli každé ráno už více než deset let a nevypadalo, že by to chtěli někdy změnit, protože měli malou slovní tu, no, jak se to říká…, zásobu. Ale to je vlastně jedno, protože to k našemu příběhu nepatří.

Celé dopoledne pak Květoš tvrdě pracoval u svého ponku, aniž by měl tušení, co to vlastně doopravdy dělá. U práce zásadně nepřemýšlel, protože si všiml, že takhle mu šichta rychleji ubíhá. Chvíli podřimoval a potom se intelektuálně realizoval házením matiček do služebního koše. První kontakty s realitou se tedy dostavily až ve dvanáct, když šel do závodky na oběd jako každý správný hňup, který jí podle hodin a ne když má doopravdy hlad.

I dnešní den přesně věděl co bude jíst. V závodní kantýně byla totiž na výběr jen jedna polívka a to gulášová. Dal si k ní dva rohlíky. Dva si dával proto, že to dělali i ostatní šichťáci a on měl k originalitě vrozený odpor, protože se nechtěl odlišovat. Navíc mu vůbec nevadilo, že každý den ta polívka chutnala jinak, podle toho, kolik litrů zatuchlé gulášovky zbylo ze včerejšího dne. Chápal to a jedl s chutí.

„Jaká je dneska ta gulášovka?“ zeptal se ho mistr, který jako vždy přicházel do kantýny až poslední, aby mohl chlapům vyčítat, že už tam jsou moc dlouho.

„Popravdě řečeno stojí za hovno,“ zasmušil se Květoš. „Horší gulášovku jsem nejedl ani na vojně a to nám vařil asfaltér.“

„Tak mi dejte taky jednu,“ zahlásil radostně mistr přes celou kantýnu. „A k tomu dva rohlíky.“

„Nech si čvachtat,“ povzbudil ho Květoš lidovou hláškou a pak už ani jeden z nich nepromluvil.

Po obědě upadl Květoš do apatie, ze které ho probrala až sprcha, která jako vždy příjemně voněla oxidem siřičitým. Nikomu to nevadilo, do fabriky se to hodilo. Cesta domů pak byla stejně veselá jako ráno a Květoš vystupoval u svého bydliště v dobré náladě. Přesně věděl, co teď bude dělat. Zajde si na jedno, ze kterého se vyklube osm. Vždycky to tak bylo. Navíc i přesně věděl, o čem se bude po pátém pivu s kamarády bavit. No přece o těch svých pitomých starých, které jim v tu dobu zahýbaly s abstinenty. Už se tak hádali víc než deset let a všem to vyhovovalo.

Nakonec šel spát a ráno ho budík vzbudil přesně v pět, aby mohl začít nový den, úplně stejný jako byl ten včerejší. Květoš svůj život nenáviděl, ale kdybyste se ho zeptali, proč toho nenechá a nezačne dělat raději něco jiného, nevěděl by. Nevěděl by, jelikož byl hňup.

Princezna se zlatou hvězdou na čele

Princezna Krasomila se jako každé ráno projela po parku na jednom ze svých mnoha oblíbených poníků a svižnými ranami bičíku z něj brzy dostala maximální rychlost. Poník se potil strachy a snažil se vyhovět všem povelům, ale stejně mu to nebylo nic platné. Po romantické projížďce se s ním princezna už jen zběžně pomazlila, potom ho přivedla před kuchyň a chytla jednoho ze zevlujících kuchařů pod krkem.

„Tady toho poníka mi připravíš k večeři na medvědím česneku!“ oznámila mu chraplavým hlasem. „Nějak moc se potí, asi bude nemocný. Přeji si, abys ho podřezal ještě tady na dvorku, ať vidím krev! Je ti to jasné, ty bezvýznamný pacholku?“

„Samozřejmě, jemnostpaní,“ rozzářil se oslovený kuchař a zavzdychal slastí, že ho oslovila samotná princezna. „Tím medvědím česnekem myslíte klasický Allim ursium, cévnatou rostlinu z řádu chřestotvarých, nebo Allium ursium ucraninicum?“

„Co to tady meleš, botaniku?“ hluboce o jeho odpovědi zapřemýšlela princezna. „Raději si nehraj na chytráka, nebo tě nechám popravit.“

„Existují totiž dva medvědí česneky, jasnosti,“ pokračoval nerozumně kuchař v poučování, jako by její varování neslyšel. „Medvědí česnek pravý a medvědí česnek ukrajinský.“

„Popravte ho,“ požádala princezna Krasomila stráže a odběhla trucovat do svých komnat. Jakékoli intelektuální diskuse poddané chátry se samotnou princeznou přece nemůžou dopadnout jinak, to snad chápe i ten největší pitomec.

Princezna Krasomila byla až na chronické akné velice krásná a měla dokonce na čele zlatou hvězdu, kterou dostala ke čtrnáctým narozeninám jako odměnu za každodenní pochlebování svému královskému otci. Jelikož jí však ta hvězda na čele pořád nějak nedržela, musela si ji přilepit epoxidem, ale to jen tak mezi námi.

Její otec, urozený pán Krasomil Třetí, z Boží vůle král, zrovna seděl na trůnu a přemítal o rozličných státnických hovadinách. Byl otylý, tupý a všemocný, jak už se to tak nejen v pohádkách často stává. Právě se díval na popravu svého komorníka a řičel u toho smíchy. Ten proradný sloužící si drze dovolil požádat o zvýšení platu, což to se mu pochopitelně stalo osudným a byl po právu rozpárán.

„Přestaň se hihňat a utři ty střeva, šašku!“ naklonil se král ke své pravici a labužnicky dojídal poslední zbytky vtipné kaše, kterou mu k popravě připravil jeho oblíbený kuchař. „A pohni si! Kdo se má na ten humus dívat!“

Oslovený šašek radostně vyskočil a za cinkání rolniček vytřel barokní parkety před trůnem do sucha, aby se případní další žadatelé o zvýšení platu nemuseli čvachtat v sajrajtu. Tak to má být, před trůnem by mělo být čisto. Kromě toho to i lépe vypadá, když zchudlí královští aristokraté dbají na hygienu, mají potom takové čistější svědomí a nesplatitelné půjčky se jen hrnou.

Asi je nejvyšší čas to přiznat, Krasomilovo království bylo na mizině. Sám král nedávno rozhlásil, že svou dceru provdá i za neurozeného troubu, jelikož byl zadlužený až po hermelínové spodky a dlužil i svému vlastnímu podkonímu. Promrhal rodinné jmění v ruské ruletě a dokonce i falešné žezlo měl v zastavárně. Tato drobná lapálie způsobila, že se všichni normální princové začali jejich království zdaleka vyhýbat.

Nakonec však přece jen dorazil na zámek princ Evžen, převlečený za pasáčka vepřů. Byl jím ostatně i vyučen, jeho plný titul zněl: Princ Evžen Druhý, pasáček vepřů, kandidát věd. Hodlal se ucházet o levou ruku princezny Krasomily. Pravou ruku měla princezna Krasomila amputovanou po loňském nešťastném pádu z poníka, takže v podstatě ani neměl na vybranou. Že byl její otec chudý jako veš mu vůbec nevadilo, protože princezna Krasomila pobírala plný invalidní důchod, který na uživení dvou skromných aristokratů bohatě stačí.

„Nazdar králi, jak to jde?“ pozdravil princ po aristokratickém způsobu svého hostitele. „Prý tady máš nějakou fešandu na vdávání. Abych řekl pravdu, velice mě to zajímá.“

„Ta fešanda je to moje dcera,“ opáčil důstojně urozený pan král Krasomil Třetí. „Ale doufám, že se k ní budeš chovat jako gentleman. Má dcera je totiž velice cudná.“

„Takových cudných dcer už jsem měl desítky,“ pochlubil se princ. „Všechny jsou cudné jen do té doby, než mě poprvé spatří.“

„Nějak moc si věříš,“ opáčil král. „Má dcera je totiž světice. Pokoušel se už o ni zahradník i šašek, ale neuspěli. Ani jeden z nich prý neměl kondom, jak mi má dceruška prozradila. Nevím sice, co to znamená, ale předpokládám, že je to něco jako noblesa.“

„To se fešákovi mého kalibru nemůže stát,“ pousmál se princ. „I kdyby selhalo mé osobní kouzlo, kondomy mám vždy sebou a tomu žádná moderní žena neodolá.“

Hned nato odešel sebevědomý princ do sousedního křídla, dvořit se princezně podle všech pravidel královské etikety. Jakmile však vkročil do její komnaty, princezna ho povalila na pohovku a servala z něj pastýřské hadry. Přitom se ho zeptala, jak se jmenuje a okamžitě ho sexuálně zneužila. Nakonec si dali kapučíno a přeskočila mezi nimi jiskra. Princ Evžen se princezně představil jako Bajaja a zanedlouho se chystala svatba. Bajajové jsou všude ctění a vážení, kdybyste to náhodou nevěděli.

Jenomže právě v tu chvíli dorazil do jejich království sedmihlavý drak, jak už to tak v pohádkách chodí. Neměl už týden nic kloudného k snědku, proto vzkázal králi, že jestli mu dobrovolně nevydá svou jedinou dceru, spálí jeho království na prach prachoucí, což je nejstrašnější pohádková výhružka.

Vyděšený král se obrátil na prince Evžena, aby jeho jedinou dceru zachránil, ale tady narazil, jak už se to poslední dobou tchánům stává. Princ Evžen o jeho žádosti chvíli přemýšlel a potom opáčil, že tento týden má úplně nabitý a sotva si najde chvilku. Kromě toho je princ a ne šílenec, aby někde pobíhal s plechovým mečem a poskakoval kolem pitomého draka. Princezna tedy byla odvedena ke sluji a připoutána tam za svou jedinou ruku.

Večer vyšel drak a bez větších cirátů princeznu Krasomilu sežral. Ostatně to byla jeho práce, jinak by jej žádný režisér pohádek nikdy nezaměstnal. Po několika minutách se však začal potácet a padl mrtev k zemi. Epoxid, kterým měla princezna přilepenou zlatou hvězdu na čelo, se začal vlivem dračích žaludečních kyselin rozpouštět a chudáka draka otrávil, takže to nakonec všechno dobře dopadlo. A pak zazvonil zvonec a pohádky je konec.

Moudrý Hlavsa

Vážený pan Jeremiáš Hlavsa, doposud pouhý místostarosta, se z ničeho nic stal novým starostou a vládcem Všehomíra v Pitomé Lhotě. Ze svého dosavadního postu zástupce poskočil až na místo nejvyšší z důvodu korupční aféry současného starosty. Nejprve vám však musím prozradit, že žádná skutečná Pitomá Lhota neexistuje. Jedná se o smyšlený název úplně jiné Lhoty, který zní možná foneticky podobně, ale s naší smyšlenou Pitomou Lhotou nemá nic společného. To jen tak pro pořádek, aby se náhodou obyvatelé rozličných Lhot po celé zemi zbytečně nehádali, o kterou Pitomou Lhotu se vlastně jedná.

Ale zpátky k našemu příběhu. Předchůdce nového starosty Hlavsy, pana starostu Cajzla, zatkla před dvěma týdny protikorupční policie za braní úplatků, tudíž ho jeho zástupce Hlavsa zákonitě vystřídal. Pan bývalý starosta byl sice ihned po zatčení zbaven jakékoli viny podplaceným soudcem, ale to už se musel smířit jen s pouhým místem místostarosty, jelikož na něm ulpěl stín viny. Takhle to prostě v demokracii chodí a nikdo s tím nic nenadělá.

Laická veřejnost to možná chápe tak, že si jen vyměnili posty, ale z hlubšího politického konceptu to znamenalo zásadní změnu. Doposavad totiž o lukrativních zakázkách rozhodoval Cajzl a Hlavsa mu to schvaloval, nyní bude o zakázkách rozhodovat sám pan Hlavsa a schvalovat mu to bude jeho předchůdce. Podobné důležité personální změny na Radnicích však prostí lidé nikdy nepochopí a mají dokonce tendence je zesměšňovat.

Mimochodem, korupcí získané peníze bývalý pan starosta Cajzl nikdy nevrátil, to by byl blázen a ne politik. Co peklo schvátí, nikdy nenavrátí. Raději si počká na další soud, který by měl proběhnout odhadem tak do pěti let a s odvoláním se to natáhne až na deset, načež bude osvobozen. Zakázka totiž byla briskně zrušena, takže jediný, kdo tratil, byl onen naivní podnikatel. Ale to je snad tak jasné, že jsem to ani nemusel psát. Není tedy divu, že občané nového starostu přijali se značnou nedůvěrou.

Hned první den v práci byl nový starosta pořádně rozrušený, jelikož při cestě na radnici vyfasoval pokutu. Těsně před radnicí ho zastavil strážník Jeliman, kterému ležel už delší dobu v žaludku a ihned spustil:

„Toš dobrý den, starosto, tady dopravní kontrola,“ naklonil se mu do okýnka. „Naval občanku, řidičák a tvrdý chleba!“

„Cože?“ pokoušel se pochopit souvislosti podnapilý Hlavsa. „Děláte si srandu, strážníku?“

„Žádnou srandu si nedělám, starosto. Je to nová vyhláška,“ upozornil ho strážce zákona. „Sám jste ji minulý týden v hospodě vyhlásil. Uznávám, že to bylo po osmi rumech a bez písemného záznamu, ale správný chlap si má za svými slovy stát. Řidič, ten tvrdý chleba má, to jste nikdy neslyšel? Vyřvával jste to v hospodě celý večer, abyste zesměšnil partu řidičů u vedlejšího stolu. A potom jste jim přikázal, že jestli chtějí jezdit přes naši dědinu, musí mít u sebe tvrdý chleba.“

„Ale no tak,“ pokoušel se bránit nový starosta. „To byl přece vtip a navíc v opilosti. Mějte rozum, strážníku!“

„Podívejme se na starostu, už se vymlouvá na opilost i mimo zasedání,“ vysmál se mu strážník. „Budu vám muset napařit pěkně mastnou pokutu, kamaráde. Dáme to za dvě stě, co říkáte?“

Hlavsa raději neprotestoval, byl si vědom, že je to pomsta za to, že mu minulý týden spal se ženou. Paní Jelimanová totiž pracovala na radnici v odboru Šikany nepřizpůsobivých a kanceláře měla na jih. Celý den tam svítilo slunce, a když se spolu už dvě hodiny probírali šanony dlužníků, oba si za stolem nechtěně zdřímli. No a Jeliman je u toho přistihl a oheň byl na střeše. Samozřejmě pouze v přeneseném slova smyslu. Češi nejsou žádní násilníci, jenom občas někomu zapálí střechu nad hlavou, ale pak toho vždy litují.

Potom, už v kanceláři, otevřel starosta šuplík na úplatky a zkontroloval dnešní tržbu. Musel se nějak zahojit. Bylo to dobré, podnikatelé dnes musejí být štědří, jde li jim o to, aby vůbec dostali od města nějakou zakázku.

Do jeho kanceláře se však náhle v tu chvíli vloudila tajemnice Jitka Mokrá z odboru Podporování veřejné chudoby, kterou zdědil po Cajzlovi a začala se k němu lísat.

„Jděte si po svém!“ okřikl ji Hlavsa. „Člověk nemá trochu soukromí ani v práci.“

„Potřebovala bych zvýšit plat, pane starosto, protože stavíme s manželem už šestý rodinný dům a úplatky nám pomalu začínají docházet,“ loudila Jitka a začala ho drbat na pleši. „Co takhle jednu menší intelektuální masáž?“ zeptala se ho.

„Hm, to by šlo,“ usmál se zastupitel a opřel se do křesla. „Uvidíme, co se dá dělat podle délky a kvality duševního zážitku.“

„A mám vám namasírovat ekonomické libido, nebo to erotické?“

„Tak třeba to ekonomické,“ zabručel Hlavsa. „Když už jsme v té práci. Ale pospěšte si, v jedenáct mám poradu!“

„Jste ten nejlepší starosta, kterého tato obce kdy měla,“ začala mu lichotit Jitka. „Všichni ostatní byli v porovnání s vámi břídilové.“

„Výborně,“ pousmál se starosta. „Je to sice trošku zkaleno faktem, že jsem v dějinách této obce jediným starostou, ale budiž.“

„Vaše genialita je známa v širokém okolí,“ pokračovala vemlouvavě Jitka. „Okolní starostové si vás jakožto politika váží ještě víc, nežli tatíčka Masaryka.“

„To už trošku přeháníte,“ pousmál se pan starosta.

„Ale kdepak,“ utvrdila ho Jitka.

„No dobře, tak pokračujte,“ blahosklonně pokynul a Jitka pokračovala.

Potom už bylo jen slyšet pravidelné námitky typu: „To mi možná trošku lichotíte,“ které starosta občas pronesl, nebo: „Ale to státní vyznamenání jsem ještě nedostal,“ což bylo vždy jeho vemlouvavou podřízenou bagatelizováno.

Po půlhodině se starosta Hlavsa náhle napjal a vykřikl: „Požádáme o dotaci na čističku odpadních vod!“ a vyčerpaná Jitka omdlela. Následující týden strávila v nemocnici v důsledku zcela ztuhlých prstů. Nevěděla, chudinka, že starosta Hlavsa má duševní kapacitu houpacího koně a stimulovat jeho duševno zabere většinu pracovní doby.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zvrácenosti se meze nekladou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.