Resident Evil v nakladatelství

FANTOM Print

Konspirace Umbrella

Caliban Cove

Město mrtvých

Podzemí *

* Připravujeme

FANTOM Print

2015

Copyright © CAPCOM.

Licensed for use by Titan Publishing Group Ltd.

This translation of City of the Dead,

first published in 2012 year, is published by arrangement

with Titan Publishing Group Ltd.

Translation © Kateřina Niklová

ISBN ePub 978-80-7398-775-6

ISBN Mobi 978-80-7398-776-3

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Juli, která neustále roste.

Nekontrolované zlo roste, tolerované zlo tráví celý systém.

Džaváharlál Nehrú

PROLOG

RACCOON TIMES, 26. SRPNA 1998

STAROSTA PŘICHÁZÍ S PLÁNEM „BEZPEČNÉHO MĚSTA“

RACOON CITY – Včera odpoledne oznámil starosta Harris na schodišti radnice, že městská rada přijme alespoň deset nových členů ke sboru raccoonské policie v reakci na přetrvávající suspendování Zvláštní taktické a záchranné jednotky (S.T.A.R.S.), ke kterému došlo po brutálních vraždách, které postihly Raccoon na začátku léta. Spolu s policejním náčelníkem Brianem Ironsem a ostatními radními Harris ujistil shromážděné občany i reportéry, že Raccoon City se opět stane bezpečným místem k životu a k práci a že vyšetřování jedenácti „kanibalských“ vražd a tří smrtelných útoků divokými zvířaty ani zdaleka neskončilo.

„Neznamená to, že jen proto, že za poslední měsíc nebyl nikdo napaden, mohou zvolení zástupci města spočinout na vavřínech,“ prohlásil Harris. „Dobří lidé Raccoonu si zaslouží mít jistotu ve svoji policii a také v to, že jejich političtí zástupci dělají vše, co budou moci, aby zajistili bezpečí každého z nich. Jak mnozí z vás ví, suspendace členů S.T.A.R.S. bude patrně trvalá. Fakt, že ona jednotka hrubě zpackala vyšetřování a následně z Raccoon City zmizela, dokazuje, že ji naše komunita nezajímá – ale já vás ujišťuji, že nás zajímá, že já osobně, náčelník Irons a muži a ženy, které tu dnes vidíte, nechceme nic víc, než udělat z Raccoonu opět místo, kde by naše děti mohly vyrůstat bez strachu.“

Harris poté předložil svůj detailní tříbodový plán, který má uklidnit veřejnost a zabránit tomu, aby občané Raccoonu padli za oběť násilí. Kromě naverbování deseti až dvanácti nových policistů zůstane v platnosti celoměstský zákaz nočního vycházení, a to alespoň do září, náčelník Irons navíc osobně povede zvláštní jednotku složenou z několika uniformovaných policistů a detektivů, kteří budou pokračovat v pátrání po vrazích, kteří mezi květnem a červencem tohoto roku připravili o život jedenáct lidí…

CITYSIDE , 4. ZÁŘÍ 1998

PLÁN NA RENOVACI KOMPLEXU UMBRELLY

RACCOON CITY – Chemickou továrnu Umbrelly v jižní části Raccoonu čeká velká rekonstrukce, která má podle plánu začít už příští pondělí. Jedná se už o třetí podobnou strukturální renovaci této vzkvétající farmaceutické společnosti tento rok. Podle mluvčí Umbrelly Amandy Whitneyové budou dvě laboratoře v hlavní továrně vybaveny novým zařízením k syntéze vakcín v hodnotě několika milionů dolarů a samotná budova získá nejlepší bezpečností systém. Navíc obdrží přilehlé kanceláře v následujících týdnech nové, lepší počítače. Nezpůsobí to ale problémy s dopravou na předměstí? Whitneyová řekla: „S ohledem na to, že raccoonská policie dokončuje další z renovací svého sídla, chápeme, že občany už unavují věčné uzavírky ulic. Uděláme, co bude v našich silách, abychom nijak neomezovali plynulý provoz na předměstí; většina stavebních prací bude probíhat uvnitř, zbytek pak budeme provádět po pracovní době.“ Naši čtenáři si budou patrně pamatovat, že prostranství před budovou RPD^1 muselo být nedávno znovu vydlážděno a osazeno zelení poté, co se v betonu a ve svrchní vrstvě půdy objevily tajemné praskliny; po dobu šesti dnů byl provoz odkloněn na Oak Street o dvě ulice dál.

1 Raccoon Police Department

Na otázku, proč v poslední době dochází k tolika „rekonstrukcím“, Whitneyová odpověděla: „Umbrelle se daří tak dlouho vítězit nad konkurencí právě proto, že drží krok s nejnovějšími technologiemi. Čeká nás pár docela rušných měsíců, ale myslím, že námaha bude stát za to, až budeme konečně hotoví…“

RACCOON WEEKLY EDITORIAL, 17. ZÁŘÍ 1998

BUDE IRONS KANDIDOVAT?

RACCOON CITY – Situace starosty Harrise se možná komplikuje. Zdroje uvnitř RPD nám oznámily, že Brian Irons, který byl posledních čtyři a půl roku náčelníkem místní police, bude v následujících volbách, které se mají konat příští rok na jaře, patrně kandidovat na nejvyšší úřad ve městě, a to proti oblíbenému Devlinu Harrisovi, který zatím nikdy neměl konkurenta a v úřadě setrvává už tři volební období za sebou. A i když Irons odmítl případný vstup do polické arény potvrdit, tento bývalý člen S.T.A.R.S. zároveň odmítl zvěst i vyvrátit.

Od chvíle, co brutální vraždy letos v létě ustaly (třebaže stále zůstávají nevyřešeny), se náčelník Irons těší mimořádné oblibě a možná skutečně bude tím, kdo vytlačí Harrise z radnice; otázkou je, zda voliči dokáží zapomenout na to, že Irons byl v roce 1994 údajně zapleten do pozemkového skandálu v Cider District. Anebo na jeho dosti drahou zálibu v umění a bytovém designu, díky níž vypadají části sídla RPD spíše jako muzeum než kancelář. Pokud skutečně vstoupí do ringu, alespoň tento reportér se už teď těší na přezkoumání jeho finančních záznamů…

RACCOON TIMES, 22. ZÁŘÍ 1998

DÍVKA NAPADENA V MĚSTSKÉM PARKU

RACCOON CITY – Přibližně v 18.30 včera večer byla v Birch Street Park na předměstí napadena neznámým mužem čtrnáctiletá Shanna Williamsonová, která se zrovna vracela z tréninku svého softballového týmu. Muž vystoupil z křoví na jižním konci parku, srazil slečnu Williamsonovou z kola a pokusil se ji chytit. Dívce se podařilo uniknout jen s několika škrábanci, načež vyhledala úkryt v nedalekém domě Toma a Clary Atkinsových; paní Atkinsová zalarmovala policii, která park pečlivě prohledala, útočníka ale nenašla. Podle dívčiných slov (policie je uvedla ve svém hlášení dnes brzy zrána) vypadal muž na tuláka; podle popisu měl muž špinavý oděv i vlasy a páchl jako „shnilé ovoce“. Také se zmínila o tom, že působil opile, vrávoral za ní a padal, když se dala na útěk.

S ohledem na skutečnost, že řada kanibalských vražd, k nimž došlo od května do července toho roku, zůstává stále nevyřešena, bere RPD slova slečny Williamsonové velmi vážně; útočník se totiž velmi podobá členům „gangu“, které očití svědci viděli v červnu ve Victory Park. Starosta Harris svolal na dnešek tiskovou konferenci a náčelník Brian Irons mezitím prohlásil, že příští týden očekává nové přírůstky u policie, hlídky proto rozšíří své rajóny na parky na předměstí…

1
26. ZÁŘÍ 1998

Chlapi čekali venku v Barryho trucku, Jill se proto snažila spěchat. Nebylo to snadné; od chvíle, kdy byla v domě naposledy, ho někdo obrátil vzhůru nohama, na zemi ležely poházené knihy a papíry a potmě bylo těžké kolem nepořádku navigovat. Fakt, že její domek takovým způsobem znesvětili, ji rozrušil, ale nijak zvlášť nepřekvapil. Řekla si, že by měla být vděčná, že není sentimentální – a že se vetřelcům nepodařilo najít její pas.

Ve stísněné tmě ložnice namátkově popadla hrst čistých ponožek a spodního prádla a nacpala je do ošuntělého batohu, přitom si přála, aby mohla rozsvítit. Balit potmě je těžší, než se zdá, a bylo by to těžké, i kdyby někdo nenadělal v jejím domě takový svinčík; věděla ale, že nesmí riskovat. Bylo nepravděpodobné, že by Umbrella jejich domy pořád sledovala, ale pokud ano, světlo v okně by mohlo přitáhnout palbu.

Aspoň odsud padáme. Už žádné schovávání.

To byla pravda. Mířili do zahraničí, chystali se k útoku na hlavní sídlo nepřítele, při němž je pravděpodobně všechny zabijí, přinejmenším už ale nebudou trčet v Raccoonu. A podle toho, co se v poslední době dočetla v novinách, to možná bylo nejlepší.

Dva útoky za poslední týden… Chris a Barry se k možnému nebezpečí stavěli skepticky, i když věděli, co T-Virus s lidmi dokáže – Barry byl přesvědčen, že jde o divadlo pro noviny, že Umbrella „zachrání“ Raccoon dřív, než někdo přijde k úhoně. Chris souhlasil a trval na tom, že Umbrella by si nenadělala na vlastní dvorek, obrazně řečeno, obzvláště když všichni mají pořád v živé paměti katastrofu ve Spencerově sídle. Ale Jill nemínila dělat ukvapené závěry; Umbrella už dokázala, že neumí udržet svůj výzkum pod kontrolou. A po tom, s čím se střetli Rebecca a tým Davida Trappa v Maine…

Teď nebyla na podobné úvahy správná chvíle – museli chytit letadlo. Jill sebrala z komody baterku a chystala se zamířit do obýváku, vtom si ale vzpomněla, že má s sebou jen jednu podprsenku. Zamračila se, vrátila se zpátky k vytahaným zásuvkám a začala se v nich přehrabovat. Oblečení měla dost, vybrala si ho z šatů, které po sobě zanechal Brad, když utekl z Raccoonu; s chlapy byla zahrabaná v jeho prázdném domě už několik týdnů, od chvíle, co Umbrella zaútočila na Barryho dům, a i když žádné z věcí vysokému Chrisovi ani svalnatému Barrymu nepadly, ona si s nimi vystačila. Dámské spodní prádlo ale pilot S.T.A.R.S. v zásobě neměl. Opravdu se jí nechtělo vystoupit v Rakousku z letadla a běžet nakupovat podprsenky.

„Marnivosti, tvé jméno je kostice,“ brblala tiše a hrabala se v pomačkané hromádce. Úskočný kousek prádla našla až poté, co šuplík dvakrát prošla, a do batohu si ho cpala cestou do malé předsíně pronajatého domku. Od chvíle, co se začali skrývat, tu byla teprve podruhé; a měla nejasný pocit, že se sem dlouho nevrátí. Na jedné z polic měla otcovu fotku, kterou si chtěla vzít s sebou.

Hbitě se potmě propletla nepořádkem, zakryla rukou baterku a úzkým paprskem posvítila do kouta, kde knihovnička stávala. Tým Umbrelly ji celou vyvrátil, očividně se ale neobtěžoval projít jednotlivé knihy. Jen Bůh věděl, co tu vlastně hledali. Patrně vodítka k tomu, kde se odpadlíci S.T.A.R.S. schovali; po útoku na Barryho dům a katastrofální misi v Caliban Cove si už nedělala žádné iluze o tom, že by je Umbrella jednoduše ignorovala.

Jill zahlédla knihu, kterou hledala, křiklavě vypadající paperback s titulem Život ve vězení; otec by se smál. Zvedla ji, prolistovala a zastavila se, až když světlo dopadlo na křivý úsměv Dicka Valentinea. Fotku jí poslal v jednom z nedávných dopisů a ona ji zastrčila do knihy, aby ji neztratila. Schovávat důležité věci si zvykla jako dítě a nyní se jí to znovu vyplatilo.

Upustila knihu na zem, a když se zadívala na fotku, zapomněla na všechen spěch. Rty se jí roztáhly ve slabém úsměvu. Byl patrně jediným mužem, kterého znala, který vypadal dobře v jasně oranžové kombinéze vězení s nejvyšší ostrahou. Na okamžik ji napadlo, co by si asi myslel o jejích současných potížích; v jistém smyslu byl odpovědný aspoň za to, že vstoupila do S.T.A.R.S. Potom, co ho zavřeli, na ni naléhal, aby zanechala řemesla, a dokonce prohlásil, že udělal chybu, když z ní vycvičil zlodějku…

… a tak přijmu legitimní práci, dokonce pracuju pro společnost místo proti ní, a lidé v Raccoonu začnou umírat. S.T.A.R.S. odhalí konspiraci s cílem vyrobit biologické zbraně za pomocí viru, který mění živé tvory v monstra. Nikdo nám ovšem nevěří a S.T.A.R.S., kteří se nenechají koupit Umbrellou, jsou buďto zdiskreditováni nebo eliminováni. A tak se stáhneme do podzemí, pokusíme se vyhrabat nějaký důkaz, nic ale nenajdeme, a Umbrella se dál babrá se svým nebezpečným výzkumem a další dobří lidé zemřou. A teď se chystáme vyrazit na patrně sebevražednou misi do Evropy, abychom se pokusili infiltrovat sídlo multimiliardové společnosti a zabránit jí v tom, aby zničila naši zatracenou planetu. Co by sis o tom asi myslel? Za předpokladu, že bys tak fantaskní historce vůbec uvěřil, co by sis myslel?

„Byl bys na mě pyšný, Dicku,“ zašeptala a sotva si uvědomovala, že mluví nahlas, navíc si nebyla jistá, jestli je to skutečně pravda. Otec chtěl, aby si našla méně nebezpečnou práci, ale ve srovnání s tím, co právě teď spolu s ostatními bývalými členy S.T.A.R.S. prováděla, byla zlodějina asi stejně nebezpečná jako účetnictví.

Po dlouhé chvíli opatrně vložila fotku do kapsy batohu a rozhlédla se po troskách svého malého domova, přitom pořád myslela na otce a na to, co by řekl na podivný směr, který její život nabral; pokud všechno dobře dopadne, třeba dostane šanci zeptat se ho osobně. Rebecca Chambersová a ostatní přeživší z mise v Maine se pořád schovávali, z úkrytu se snažili získat podporu ve S.T.A.R.S. a čekali na to, co jim ona, Chris a Barry sdělí o základně Umbrelly. Její oficiální sídlo bylo v Rakousku, všichni ale tušili, že ti, kdo stojí za výzkumem T-Viru, mají vlastní tajný komplex někde jinde – což se nedozvíš, pokud nehneš zadkem; chlapi si budou myslet, že sis dala šlofíka.

Jill si přehodila batoh přes rameno, naposledy se rozhlédla po pokoji a zamířila přes kuchyň k zadním dveřím. V tmavém vzduchu se vznášel přetrvávající pach hnijícího ovoce, který se linul z misky jablek a hrušek na ledničce, které se už dávno proměnily v kaši. Přestože znala jeho příčinu, z toho pachu ji zamrazilo u páteře; pospíšila si k zavřeným dveřím a snažila se zablokovat živé záblesky vzpomínek na to, co objevili ve Spencerově sídle…

… hnily za chůze, natahovaly mokré, zchřadlé prsty, obličeje se jim rozpouštěly v hnisu a hnilobě…

„Jill?“

Sotva potlačila překvapený výkřik, když se venku ozval Chrisův tichý hlas. Dveře se otevřely a vzdálená pouliční lampa v nich vykreslila Chrisovu siluetu.

„Jo, jsem tady,“ řekla a vykročila vpřed. „Omlouvám se, že mi to trvalo tak dlouho. Umbrella to tady všechno převrátila buldozerem.“

Dokonce i v tlumeném světle viděla křivý úsměv na jeho chlapecké tváři. „Začínali jsme si myslet, že tě dostaly zombie,“ řekl, a přestože jeho hlas zněl lehce, slyšela v něm skutečnou starost.

Jill věděla, že se snaží uvolnit napětí, nedokázala se ale přimět jeho úsměv opětovat. Příliš mnoho lidí zemřelo kvůli tomu, co Umbrella spáchala v lesích za městem; kdyby k úniku došlo blíž k Raccoonu…

„To není směšné,“ řekla tiše.

Chrisův úsměv zmizel. „Já vím. Jsi připravená?“

Jill kývla, přestože se necítila zvlášť připravená na to, co je čekalo. Na druhou stranu se necítila připravená ani na to, co nechávali tady. Během několika týdnů prošlo její vnímání reality obrovskou změnou, z nočních můr se tak stala běžná věc.

Zákeřné korporace, šílení vědci, vražedné viry. A oživlí mrtví…

„Jo,“ řekla nakonec. „Jsem připravená.“

Společně vyšli ven. Když za nimi Jill zavírala dveře, ovládla ji najednou podivná, děsivá jistota, že už do toho domu nikdy znovu nevstoupí, že oni tři už se do Raccoon City nikdy znovu nevrátí…

… ale ne proto, že se nám něco stane. Něco se stane, ale ne nám.

S rukou na klice na okamžik zaváhala a snažila se dát své bizarní myšlence nějaký smysl. Pokud přežijí průzkumnou misi, pokud v boji proti Umbrelle uspějí, proč by se neměli vrátit domů? Netušila, ten pocit ale byl nepříjemně silný. Stane se něco zlého, něco…

„Hej, jsi v pořádku?“

Jill vzhlédla ke Chrisovi a všimla si, že má v mladistvé tváři stejnou starost, které si všimla už dřív. Během posledních několika týdnů se sblížili, tušila ale, že Chris by si přál, aby si byli ještě bližší.

Ach, a ty snad ne?

Pocit nadcházejících nepříjemností se pomalu rozplýval a nahrazovaly ho jiné zmatky a nejistoty. Jill se v duchu otřásla, kývla na Chrise a nechala své pocity být. Let do New Yorku nebude čekat, dokud neprovede analýzu sebe sama… nebo věcí mimo svoji kontrolu, ať už skutečných nebo imaginárních.

Přesto, ten pocit…

„Vypadněme, k čertu, odsud,“ řekla a myslela to vážně.

Zamířili do noci a tmavý dům nechali za sebou, osamělý a tichý jako hrobka.

2
3. ŘÍJNA 1998

V horách nastal soumrak a vymaloval jejich rozeklanou siluetu fialovými odstíny stmívání. Černá asfaltová silnice se klikatila houstnoucí tmou, obklopená tmavými kopci, které se vypínaly k bezmračnému nebi a k prvním slabě zářícím hvězdám.

Leon by majestátní výhled ocenil víc, kdyby neměl tak obrovské zpoždění. Na směnu přijde včas, to jistě, doufal ale, že se napřed ubytuje v novém bytě, osprchuje se a něco sní; nyní ale bude mít štěstí, když se stihne zastavit v rychlém občerstvení cestou na stanici. Na poslední zastávce se převlékl do uniformy, čímž ušetřil několik minut, ale jinak byl v háji.

Dobrá práce, důstojníku Kennedy. První den v práci a při nástupu si budeš tahat ze zubů cheesburger. Velmi profesionální.

Směna mu začínala v devět a už bylo po osmé; Leon sešlápl trochu víc plynový pedál, zrovna když v džípu prolétl kolem cedule, která ho informovala, že je půl hodiny od Raccoon City. Aspoň že silnice byla prázdná; až na několik tahačů nezahlédl nikoho už celé hodiny. Byla to příjemná změna ve srovnání se zácpou kousek od New Yorku, ve které na většinu odpoledne uvízl. Včera v noci se pokusil zavolat seržantovi a oznámit mu, že se možná zpozdí, ale nedovolal se mu.

Nic než obsazovací tón.

Tu trochu nábytku, kterou měl, už přivezl do podkrovního bytu v dělnické, ale jinak docela slušné čtvrti Trask v Raccoon City, odkud to měl jen dva bloky do parku a pět minut autem na stanici. Už žádné dopravní zácpy, žádné přelidněné slumy ani náhodné akty násilí. Pokud přežije tu hanbu, že na první směnu jako skutečný policejní důstojník dorazí, aniž by si vybalil, už se těšil na život v mírumilovné komunitě.

Raccoon je tak vzdálený od Velkého jablka, jak jen to jde, děkuju pěkně – no, až na posledních několik měsíců. Ty vraždy…

To pomyšlení v něm vyvolalo jisté vzrušení. To, co se v Raccoonu stalo, bylo samozřejmě strašlivé, odporné, ale viníci ještě nebyli chyceni a vyšetřování se teprve opravdu rozjíždělo. A pokud si ho Irons oblíbí tak, jako si ho oblíbili hlavouni na akademii, možná Leonovi dovolí, aby se na něm podílel.

Říkalo se, že náčelník Irons je blb, ale Leon věděl, že má za sebou nejlepší možný výcvik – i na blba určitě udělá dojem. Na akademii koneckonců patřil k deseti nejlepším. A v Raccoon City nebyl úplný cizinec, jako dítě tu trávil většinu letních prázdnin, dokud ještě žili jeho prarodiče. Budova RPD tehdy byla knihovnou a mělo trvat ještě několik let, než Umbrella promění maloměsto ve skutečné město, ve většině ohledů to ale pořád bylo to tiché místo, které si pamatoval z dětství. Až kanibalští vrazi skončí za mřížemi, z Raccoonu se opět stane ideální místo k životu – krásná, čistá, vzdělaná komunita uhnízděná v horách jako tajný ráj.

Takže se usadím a za týden nebo dva si Irons všimne, jak dobře mám napsaná hlášení, nebo uvidí, jak dobrý jsem na střelnici. Požádá mě, abych se na ten případ podíval, jen abych se seznámil s detaily a mohl pomoct s vyšetřováním, abych zjistil, jestli si nevšimnu něčeho, co ostatním uniklo. Třeba nějakého vzorce chování nebo motivu u více než jedné oběti… možná narazím na svědectví, které bude znít špatně. A nikdo jiný si toho nevšiml, protože s tím žili už příliš dlouho, a tenhle zelenáč, který sotva před měsícem dokončil akademii, si prostě přijde a případ rozlouskne…

Něco mu vběhlo před džíp.

„Ježíši!“

Leon dupnul na brzdy a strhl volant, šok ho vytrhl ze snění, zatímco se snažil získat zpátky kontrolu nad vozem. Brzdy se zablokovaly a pneumatiky ječely. Džíp se obrátil směrem k tmavnoucím stromům, které rostly podél silnice – a zastavil se na krajnici, kde mu po posledním škubnutí zhasl motor.

S bušícím srdcem a staženým žaludkem spustil Leon okýnko, natáhl krk a zapátral ve stínech po zvířeti, které přes silnici přeběhlo. Neporazil ho, ale bylo to o chlup. Byl to nějaký pes, pořádně si ho ale neprohlédl – každopádně byl velký, musel to být vlčák nebo přerostlý dobrman, vypadal ale divně. Zahlédl ho jen na zlomek vteřiny, zaregistroval ale rudě zářící oči a štíhlé, vyzáblé tělo. A bylo na něm ještě něco jiného, zdál se…

… slizký? Ne, musel to být světelný klam nebo jsi byl prostě tak podělaný strachy, že jsi viděl něco, co tam nebylo. Jsi v pořádku a netrefil jsi ho, to je důležité.

„Ježíši,“ zopakoval znovu, tišeji, protože se mu ulevilo, zároveň ho ale popadl vztek, jak mu z těla odplýval adrenalin. Lidé, kteří nechali volně pobíhat psy, byli idioti – tvrdili, že chtějí, aby jejich zvířata byla volná, a pak najednou byli velice překvapení, když Fida přejelo auto.

Džíp zastavil jen několik stop od cedule, která hlásala RACCOON CITY 10; v houstnoucích stínech písmo sotva rozeznal. Leon pohlédl na hodinky; pořád měl skoro půl hodiny na to, aby se dostal na stanici, což bylo víc než dost času – z nějakého důvodu ale zůstal chvíli jen sedět, zavřel oči a zhluboka dýchal. O tvář se mu otřel studený vánek vonící po borovici; opuštěná část silnice se zdála až nepřirozeně tichá – jako by krajina zatajila dech a na něco čekala. Když se jeho srdce opět zklidnilo, překvapilo ho, že stále cítí neklid, dokonce úzkost.

Vraždy v Raccoonu. Nebyly některé oběti zabity zvířaty? Divokými psy nebo něčím takovým? Možná to přece jen nebyl něčí mazlíček.

Ta myšlenka ho znepokojila – a ještě znepokojivější byl náhlý pocit, že pes je stále poblíž, že ho možná sleduje ze tmy mezi stromy.

Vítejte v Raccoon City, důstojníku Kennedy. Dávejte si pozor na věci, které vás mohou sledovat…

„Nebuď sráč,“ zamumlal si Leon pro sebe a hned se cítil líp, když uslyšel svůj vážný dospělý hlas. Často přemýšlel, jestli ze své až příliš barvité představivosti někdy vyroste.

Jako dítě fantazíruješ o tom, že chytíš darebáky, pak si vymyslíš vraždící psí monstrum, které se plíží lesem – pokus se chovat přiměřeně svému věku, Leone, dobře? Proboha, jsi polda, dospělý chlap…

Nastartoval a vycouval zpátky na silnici, přičemž se snažil ignorovat podivný neklid, který ho ovládl i navzdory pokárání jeho mysli. Měl dobrou práci a hezký byt v hezkém městě s velkou budoucností; byl kompetentní, chytrý a ne zrovna ošklivý; pokud udrží svoji fantazii na uzdě, všechno bude v pořádku.

„A jsem na cestě,“ řekl si a donutil se k úsměvu, který se mu zdál nemístný, přesto nezbytný pro klid jeho mysli. Byl na cestě do Raccoon City, kde ho čekal nový život – nebyl žádný důvod k neklidu, vůbec žádný…

Claire byla vyčerpaná, a to jak fyzicky, tak emocionálně, a skutečnost, že ji už dvě hodiny bolel zadek, nepomáhala. Vibrace motoru Harleye jakoby jí pronikly do morku kostí a staly se fyzickým protikladem k motýlům, kteří jí poletovali v břiše – to nejhorší ovšem vyzařovalo z její mimořádně rozbolavělé a přehřáté zadnice. A navíc se stmívalo a ona si jako naprostý idiot nevzala kožené oblečení; Chris by se příšerně naštval.

Může si klidně vykřičet hlasivky a mně to vůbec nebude vadit. Bože, Chrisi, buď tam, abys na mě mohl ječet za to, jaký jsem idiot…

Harley burácel po tmavé silnici a zvuk motoru se odrážel zpátky od svahů a stíny obtěžkaných stromů. Zatáčky vybírala opatrně, protože si byla dobře vědoma toho, jak pustá klikatá silnice je; kdyby se vymázla, trvalo by asi hodně dlouho, než by někdo jel kolem.

Jako by na tom záleželo. Vymázni se bez ochranného oděvu a budou tě z asfaltu seškrabovat špachtlí.

Bylo to hloupé, věděla, že je hloupé odjet tak narychlo, že se ani nestihla pořádně obléct – ale něco se stalo Chrisovi. K čertu, něco se stalo s celým městem. Za poslední dva týdny se z tušení, že bratr je v maléru, stala jistota a telefonát z dnešního rána byl poslední kapkou.

Nikdo není doma. Nikdo není nikde doma. Jako by se celý Raccoon sebral a odstěhoval a zapomněl nechat novou adresu.

Bylo to rozhodně děsivé, i když jí osud Raccoonu byl ukradený. Záleželo jí jen na tom, že tam někde je Chris, a pokud se stalo něco jemu…

Nemohla na to myslet, nesměla. Chris byl vším, co jí zůstalo. Jejich otec zemřel při nehodě na stavbě, když ještě byli děti, a když matka před třemi lety zahynula při autonehodě, dělal Chris, co mohl, aby vyplnil roli rodiče. Třebaže byl jen o několik let starší, pomohl jí vybrat vysokou a najít slušného terapeuta – dokonce jí každý měsíc posílal trochu peněz k částce od pojišťovny, říkal tomu „kapesné“. A navíc jí co dva týdny volal, pravidelně jako hodiny.

Až na to, že poslední měsíc a půl se neozval ani jednou a dokonce neodpověděl na žádný z jejích telefonátů. Snažila se přesvědčit samu sebe, že je hloupá, když si dělá starosti, možná si konečně našel holku nebo ho kontaktovali kvůli suspendování ze S.T.A.R.S., ať už šlo o cokoli. Ale po třech dopisech, na které nedostala odpověď, a potom, co celé dny čekala, až jí zazvoní telefon, se konečně to dopoledne rozhodla zavolat RPD s nadějí, že někdo na stanici bude vědět, co se děje. Bylo ale obsazeno.

Jak tak seděla v pokoji na kolejích a poslouchala bezduché, mechanické pípání, začala si opravdu dělat starosti. Dokonce i tak malé město, jako byl Raccoon, muselo mít hlasový záznamník. Racionální část mysli jí říkala, ať nepanikaří, že stržené dráty nejsou důvodem k panice, ale její emocionální část křičela, že je to hloupost. Třesoucíma se rukama si prošla adresář a vytočila čísla několika Chrisových přátel, lidí nebo míst, kam měla zavolat, kdyby šlo o naléhavou věc a on nebyl doma – Barryho Burtona, bistro Emmy‘s, poldu jménem David Ford, s nímž se nikdy nesetkala. Zkusila dokonce i číslo Billyho Rabbitsona, přestože jí Chris řekl, že před několika měsíci zmizel. A až na plný záznamník v domě Davida Forda bylo všude obsazeno.

Ve chvíli, kdy zavěsila, se její obavy transformovaly v něco, co se blížilo panice. Univerzita byla od Raccoon City vzdálená asi jen šest a půl hodiny cesty. Claiřina spolubydlící si půjčila její kožené motorkářské oblečení, aby si vyjela s novým přítelem, ale Claire měla náhradní přilbu – a s pocitem, který nebyl tak úplně panikou, vířícím jejími myšlenkami, ji popadla a vyjela.

Možná to bylo hloupé. Rozhodně impulzivní. A pokud je Chris v pořádku, můžeme se spolu smát tomu, jak směšně paranoidní jsem, až se budeme válet po zemi. Dokud ale nezjistím, co se děje, nebudu mít chvilku klidu.

Z pruhu bezmračného nebe nad hlavou zmizely poslední paprsky denního světla, vyšel ale měsíc, který byl téměř v úplňku, a jeho svit spolu se září reflektorů Softailu jí poskytoval dost světla na to, aby mohla jet dál – víc než dost, aby kousek nalevo před sebou spatřila malou ceduli: RACCOON CITY 10.

Claire si řekla, že Chris je v pořádku, že kdyby se v Raccoonu něco stalo, někdo by to už zjistil, donutila se proto soustředit plně na řízení těžké motorky. Brzy nadejde noc, ona ale bude v Raccoonu dřív, než se setmí natolik, aby jízda na motorce byla nebezpečná.

Jestli je v Raccoon City bezpečno nebo ne, to už brzy zjistí.

3

Leon dojel na okraj města s dvaceti minutami k dobru, rozhodl se ale, že teplá večeře bude muset počkat. Z předchozích návštěv na stanici věděl, že je tam k dispozici několik automatů, kde si bude moct koupit něco, čím zažene hlad. Jeho kručícímu žaludku se představa zatuchlé tyčinky s ořechy nijak zvlášť nelíbila, za to, že nevzal v potaz provoz v New Yorku, si ale mohl sám.

Příjezd do města značně zklidnil jeho pocuchané nervy; minul několik malých farem, které ležely na východ od města, tržnice, stodoly a nakonec i odpočívadlo, které oddělovalo raccoonský venkov od města. Představa, že už brzy bude na těchto venkovských silnicích hlídkovat a starat se o to, aby na nich bylo bezpečno, v něm vzbudila dobrý pocit a nemalou pýchu. Raně podzimní vzduch, který pronikal otevřeným oknem do vozu, byl příjemně ostrý a vycházející měsíc zaléval vše stříbřitou září. Přece jen nepřijede pozdě; do hodiny z něj bude příslušník policejního sboru v Raccoonu.

Když Leon zabočil s džípem na Bybee a zamířil k jedné z hlavních ulic vedoucích ze severu na jih a také k sídlu RPD, poprvé nabyl dojmu, že je něco velmi špatně. Prvních několik bloků byl trochu překvapený; u pátého se ale jeho stav začal blížit šoku. Nebylo to jen divné, bylo to… no, bylo to nemožné.

Bybee byla první skutečně městská ulice od východu, kde počet domů převyšoval počet volných parcel. Bylo tu několik espresso barů, levných bister a taky levné kino, kde nikdy nehráli nic jiného než horory a sexy komedie – a tudíž bylo oblíbeným místem raccoonské mládeže. Stálo tu i několik všeobecně populární hospod, kde podávali místní pivo a horké rumové drinky studentům, kteří sem v zimě přijížděli lyžovat. O tři čtvrtě na devět v sobotu večer to tu mělo kypět životem.

Většina přízemních nebo nanejvýš jednopatrových cihlových budov podél ulice, v nichž se nacházely obchody nebo restaurace, ale byla tmavá a v těch několika, kde se svítilo, zjevně nikdo nebyl. Na úzké ulici parkovala spousta aut, a přesto nikde neviděl živáčka; Bybee, po které se obvykle toulali teenageři i vysokoškoláci, byla úplně opuštěná.

Kde, k čertu, všichni jsou?

Jeho mysl pátrala po odpovědích, zatímco se plížil tichou ulicí a zoufale hledal příčinu – něco, co by ho zbavilo úzkosti, kvůli níž ho zase začal oblévat pot. Možná se tu konala nějaká akce, třeba charitativní v kostele. Anebo se Raccoon rozhodl slavit Oktoberfest a dnes bylo velkolepé zahájení.

Jo, ale to tam jsou všichni najednou? To by musela být pořádná párty.

Vtom si Leon taky uvědomil, že od chvíle, co deset mil od města málem srazil psa, neviděl na silnici žádné auto. Ani jediné. A po té znepokojivé myšlence ihned následovala další – méně dramatická, ale mnohem naléhavější.

Něco tu příšerně páchlo. Vlastně to smrdělo jako sračky.

Ježíši, mrtvý skunk. A očividně se pozvracel, než chcípl.

Zpomalil, takže se v džípu doslova ploužil. Plánoval, že o blok dál zabočí doleva na Powell Street, příšerný puch a nepřítomnost jakéhokoli života ho ale začínaly skutečně děsit. Možná by měl zastavit, zkontrolovat to tu a pokusit se najít nějaké známky života.

„Ach, hej!“

Leon se zakřenil a jeho zmatek odplavila úleva. Na rohu, prakticky přímo před ním, stáli dva lidé; pouliční lampa svítila proti němu, dobře ale viděl jejich siluety – byl to pár, žena v sukni a velký muž v pracovních botách. Když se přiblížil, mířili na jih po Powell Street, z jejich pohybů poznal, že musí být pořádně opilí. Oba odklopýtali do stínů u budovy obchodu s kancelářskými potřebami a zmizeli mu z dohledu; stejně se ale chystal tím směrem jet – neuškodí, když se zastavím a zeptám se, co se tu děje, že?

Museli vyjít z O’Kellyho hospody. Asi si trochu víc přihnuli, dokud ale nikam nejedou, nevadí mi to. Budu se cítit pořádně hloupě, až mi poví, že se dnes večer ve městě koná velký koncert zdarma nebo barbecue, kde se každý může nacpat, jak chce…

Leonovi se tak ulevilo, že se mu až zatočila hlava. Zahnul za roh a zamžoural do hlubokých stínů ve snaze dvojici najít. Nikde ji neviděl, ale mezi obchodem s kancelářskými potřebami a klenotnictvím byla zasunutá úzká ulička. Možná si tam jeho opilí přátelé zaskočili vyčůrat se nebo kvůli něčemu ještě nelegálnějšímu…

„Do prdele!“

Leon dupnul na brzdy, když z ulice vzlétl asi půltucet tmavých stínů, které světlomety džípu zachytily jako obrovské vířící listy. Byl tak vyvedený z míry, že chvíli trvalo, než pochopil, že vidí ptáky; nekřičeli, i když byl dost blízko na to, aby slyšel šustění suchých křídel, když se vznesli do vzduchu. Vrány si daly k pozdní večeři nějakou zdechlinu na silnici, něco, co vypadalo jako…

Ach, můj bože.

Uprostřed ulice, dvacet stop před džípem, uviděl lidské tělo. Leželo tváří dolů, zdálo se ale, že patří ženě, a podle mokrých rudých skvrn na dříve bílé blůzce to nebyla opilá studentka, která se rozhodla zdřímnout si na špatném místě.

Někdo ji srazil a ujel z místa činu. Nějaký parchant ji zabil a prostě vzal roha, Ježíši, to je ale průser…

Leon vypnul motor a byl napůl venku z vozu, když ho konečně dostihly pádící myšlenky. Zaváhal s jednou nohou na asfaltu, v chladném vzduchu totiž stále visel puch smrti, a jeho mysl se upnula k něčemu, co zatím nezvážil, i když by raději měl; tohle nebyla součást výcviku, nýbrž skutečný život.

A co když to nebyla nehoda? Co když tu kolem nikdo není, protože se nějaký cvok s puškou rozhodl trochu si zastřílet? Možná jsou všichni uvnitř a schovávají se – možná už je RPD na cestě a ti dva nebyli opilí, ale postřelení a hledali pomoc…

Naklonil se do džípu a zpod sedadla spolujezdce vytáhl dárek, který dostal k promoci, Desert Eagle .50AE Magnum s desetipalcovou hlavní, import z Izraele. Otec a strýc – oba policajti – se na něj složili. Nepatřil ke standardní výstroji RPD, vlastně byl až příliš silný; když Leon vytáhl z přihrádky zásobník, zacvakl ho do pistole a cítil její tíhu ve svých lehce roztřesených rukách, rozhodl se, že lepší dárek si nemohl přát. Z principu si do pouzdra u opasku zasunul další dva zásobníky; v každém bylo jenom šest nábojů.

Sklonil nabitý magnum k zemi, vystoupil z džípu a rychle se rozhlédl po okolí. Raccoon v noci sice dobře neznal, bylo mu ale jasné, že taková tma by tu být neměla. Několik pouličních lamp dále na Powell Street bylo buďto rozstřílených nebo prostě nesvítily a stíny za zkrvaveným tělem byly skutečně husté; nebýt světlometů džípu, neviděl by ani to.

Plížil se vpřed, a když opustil relativní bezpečí džípu, cítil se strašlivě odhalený, byl si ale vědom toho, že žena může pořád žít; nepřipadalo mu to pravděpodobné, ale musel ji aspoň zkontrolovat.

Po několika krocích bylo jasné, že se opravdu jedná o mladou ženu. Splihlé rusé vlasy jí halily obličej, ale měla odpovídající oblečení, džínové capri kalhoty a sandály. Rány byly z velké části zakryté krvavou košilí, ale musely jich být tucty – díry v mokré látce odhalovaly potrhanou, lesklou kůži a krvavé svaly pod ní.

Leon těžce polkl, rychle si přesunul pistoli do levé ruky a dřepl si vedle těla. Studená, lepkavá kůže se poddala, když jí přitiskl dva prsty na tepnu na krku. Vteřiny ubíhaly, vteřiny, během nichž se cítil strašlivě mladý a vyděšený, jak se snažil vzpomenout si na základy masáže srdce, zároveň se ale modlil, aby ucítil puls.

Pět stlačení, dva krátké vdechy, lokty protažené a prosím, nebuď mrtvá…

Nemohl najít tep a už nechtěl čekat ani vteřinu. Magnum si zastrčil za opasek a vzal dívku za ramena, aby ji otočil a zkontroloval dech, když ji ale začal zvedat, všiml si něčeho, co ho přimělo položit ji zpátky na zem. Srdce se mu stáhlo v hrudi.

Oběť měla košili vytaženou z kalhot, viděl tak její páteř a část hrudního koše. Stále masité hrboly obratlů se rudě leskly a tenká, zahnutá žebra mizela v rozcupované tkáni. Vypadalo to, jako by ji něco povalilo a… zakouslo se to do ní. Informace, které Leon původně neměl za podstatné, mu znovu vytanuly na mysli, a když zapadly na místo, ucítil, jak se mu do mozku plíží první inkoustově černé úponky skutečného strachu.

Tohle nemohly udělat vrány, trvalo by jim to celé hodiny, a kdo kdy, u čerta, slyšel, že by se vrány slétly k žrádlu po setmění? A zápach výkalů, nevychází z ní, zemřela nedávno, a…

Kanibalové. Vraždy.

Ne. To není možné. Aby došlo k něčemu takovému, aby někoho zabili a pak částečně… sežrali na ulici a nikdo se je nepokusil zastavit…

… a aby od té doby uběhlo dost času na to, aby se k oběti slétli mrchožrouti – aby bylo něco takového možné, museli by vrazi zmasakrovat většinu obyvatel, pokud ne rovnou všechny. To zní dost nepravděpodobně, ne? Dobrá. Tak odkud se line ten smrad? A kde jsou všichni?

Za Leonem se ozvalo hluboké, tlumené sténání. Šouravý krok a další zvuk. Mokrý zvuk.

Trvalo mu sotva vteřinu vstát a otočit se, ruka mu přitom instinktivně sjela dolů a chopila se magnumu. Byla to ona dvojice, párek opilců, klopýtali k němu a připojil se k nim ještě třetí, masitě vypadající chlap s… s krví na košili a rukách. A kapala mu i z úst, gumových, rudých úst zasazených do těstově bílé, hnijící tváře jako otevřená rána. Druhý muž, statný chlap v pracovních botách a se šlemi, vypadal podobně a výstřih růžové blůzky blonďaté ženy hyzdily tmavé skvrny něčeho, co vypadalo jako sněť.

Trojice se vlekla směrem k němu, okolo džípu, zvedla bledé ruce a začala sténavě, hladově kvílet. Masitému muži vybublala z nosní dírky nějaká tmavá tekutina a stekla mu přes pohybující se rty a Leona zasáhlo pochopení, že odporný puch připomínající výkaly vychází z hnijícího masa, z nich…

… a objevila se další postava, vyšla ze dveří naproti přes ulici, mladá žena ve špinavém triku a s vlasy staženými z ochablé tváře bez známky inteligence.

Sténání za ním. Leon střelil pohledem přes rameno a spatřil mladíka s tmavými vlasy a hnijícími pažemi, který se vyšoural ze stínu markýzy na chodníku.

Leon zvedl magnum a zamířil s ním na nejbližšího muže, na toho se šlemi, zatímco instinkty na něj křičely, aby utekl. Byl vyděšený, jeho vytrénovaná logika ale trvala na tom, že pro to, co vidí, existuje nějaké vysvětlení, že se nedívá na oživlé mrtvé.

Kontrola, procedura, jsi polda…

„Dobrá! To by stačilo! Už ani krok!“

Jeho hlas byl silný, velitelský a autoritativní a na sobě měl uniformu, ach, Bože, proč nezůstanou stát? Muž ve šlích znovu zasténal a pistole, která mu mířila na hruď, si vůbec nevšímal, další dva ho stále doprovázeli a už byli ani ne deset stop daleko.

„Nehýbejte se!“ zopakoval Leon a zvuk vlastní paniky ho přiměl o krok couvnout, přičemž těkal pohledem vlevo a vpravo a viděl, že ze stínů se šourají další kvílející, vrávorající lidé.

Něco ho chytilo za kotník.

„Ne!“ zakřičel a prudce otočil zbraň…

… a spatřil, že mrtvola oběti nehody mu škrábe zkrvavenou rukou po botě a snaží se přitáhnout své zchromlé tělo blíž. Její sípavé kvílení plné zběsilého hladu se připojilo k ostatním, a když se ho pokusila kousnout, po odřené bradě jí začaly stékat krvavé sliny a kapat mu na kožené boty.

Leon jí vystřelil do horní části zad, ostré prásknutí masivní zbraně připomínalo výbuch a z takové blízkosti jí patrně rozcupovalo srdce na kousky. Žena se křečovitě zazmítala a klesla zpátky na zem…

… a on se otočil a zjistil, že ostatní jsou sotva pět stop od něj, vystřelil proto ještě dvakrát a na hrudi nejbližšího člověka vykvetly rudé květy. Ze střelných ran vystříkla šarlatová krev.

Muže ve šlích ale velké díry v hrudi nezastavily, pouze sotva na vteřinu zpomalil šouravý krok. Otevřel krvavá ústa, syčivě zakvílel hlady a zvedl ruce, jako by ho mohly přivést ke zdroji úlevy.

Museli se něčím nadopovat, ty kulky by zastavily slona…

Leon couval a střílel. Znovu. A znovu. Prázdný zásobník zarachotil o zem a nahradil ho nový, vypálil další kulky. A oni se pořád blížili a kulek, které jim rvaly smradlavé maso, si vůbec nevšímali. Byl to zlý sen, špatný film, nebylo to skutečné a Leon věděl, že pokud nezačne brzy věřit, zemře. Zaživa ho sežerou…

No tak, Kennedy, řekni to. Zombie.

Cestu k džípu měl zatarasenou, Leon proto klopýtal pryč a dál střílel.

4

Tomuhle tu říkají noční život? Je tu mrtvo jako na hřbitově.

Když Claire vjela do Raccoonu, viděla několik lidí, ale rozhodně ne tolik, kolik jich tu mělo být. Ve skutečnosti působilo město přímo pustě; helma jí blokovala velkou část zorného pole, ve východní části města ale obchod rozhodně nekvetl. A nebyl tu ani žádný provoz. Připadalo jí to divné, ale s ohledem na katastrofy, které si celé odpoledne představovala, to nebylo tak strašné. Aspoň Raccoon pořád stál, a když zamířila k non-stop bistru kousek od Powell Street, spatřila, že ulicí bloumá dost velká skupina opilců. Ze vzpomínek na svoji poslední návštěvu si odvodila, že to jsou opilí vysokoškoláci. Byli protivní, rozhodně to ale nebyli jezdci apokalypsy.

Žádné vybombardované ruiny, žádné pohasínající požáry, žádné sirény varující před náletem; zatím to není špatné.

Měla v plánu zajet rovnou ke Chrisovi domů, pak si ale uvědomila, že pojede kolem bistra Emmy‘s. Chris neuměl uvařit ani vodu na čaj; tím pádem se živil jen cereáliemi, studenými sendviči a šestkrát týdně večeřel v Emmy‘s; a i kdyby tam nebyl, možná stálo za to zastavit se tam a zeptat se některé z číšnic, jestli ho v poslední době neviděla.

Když Claire jemně zajela s motorkou před bistro, všimla si, že z víka popelnice na chodníku prchlo několik krys. Spustila stojan, sesedla, sundala si helmu a odložila ji na teplé sedadlo.

Zatřásla si culíkem a ohrnula nos odporem; podle zápachu to vypadalo, že tu ten odpadkový koš stojí už hodně dlouho. Ať už do něj vyhodili cokoli, smrdělo to doslova toxicky.

Než vešla dovnitř, přejela si rukama po holých pažích a nohách, aby si je zahřála, ale také aby z nich ometla prach z cesty. Šortky a vesta nebyly pro říjnovou noc právě vhodné, což jí opět připomnělo, jak hloupé bylo jet neoblečená. Chris jí pořádně vyčiní…

… ale ne tady.

Budova byla vpředu prosklená, takže viděla dovnitř. Domácká restaurace byla osvětlená, u obědového pultu stály červené stoličky, stěny lemovaly čalouněné boxy a na dohled nebyl ani živáček.

Claire se zamračila, protože její prvotní zklamání nahradil zmatek. Během posledních let Chrise docela pravidelně navštěvovala a v bistru byla v každou denní i noční hodinu; oba byli noční sovy a často se rozhodli zajít si ve tři ráno na cheesburger – což znamenalo navštívit Emmy‘s. A pokaždé tu někdo byl, bavil se se servírkou v šatech z růžového polyesteru nebo se choulil s novinami nad šálkem kávy, a to bez ohledu na to, kolik bylo hodin.

Tak kde všichni jsou? Není ještě ani devět…

Cedule na dveřích hlásala OTEVŘENO, a když bude stát venku na ulici, nic nezjistí. Naposled se ohlédla po motorce, otevřela dveře a vešla dovnitř. Zhluboka se nadechla a s nadějí zavolala.

„Haló? Je tu někdo?“

Její hlas zněl v tichu prázdné restaurace hluše; až na tiché hučení větráků u stropu se tu nic neozývalo. Ve vzduchu se vznášel povědomý pach starého tuku, ale ještě něco jiného – hořká a přesto nasládlá vůně připomínající tlející květiny.

Restaurace měla tvar písmene L, boxy se táhly před ní a doleva. Claire pomalu vykročila vpřed; na konci jídelního pultu bylo místo, kde se přijímaly objednávky, a za ním kuchyně; pokud mělo Emmy’s otevřeno, personál bude patrně tam, pravděpodobně stejně překvapený jako ona, že nemají žádné zákazníky…

… to by ale nevysvětlovalo ten nepořádek, že? Nebyl nijak velký; vlastně byl tak nepatrný, že si ho zvenku ani nevšimla. Na podlaze leželo několik jídelních lístků, na pultu převrácená sklenice s vodou a tu a tam několik příborů, nic víc nenaznačovalo, že by tu bylo něco v nepořádku, i to ale stačilo.

K čertu s kontrolou kuchyně, tohle je příliš divné, ve městě se rozhodně něco podělalo nebo je přepadli anebo možná chtějí někoho překvapit večírkem. Koho to zajímá. Je načase být někde jinde.

Zpoza pultu, z míst, kam neviděla, se ozval zvuk drobného pohybu, zašustění látky následované tlumeným sténáním. Někdo tam byl, skrčený.

S hlasitě bušícím srdcem Claire znovu zavolala: „Haló?“

Chvíli se nic nedělo – potom se ozvalo další zachroptění, tiché sténání, ze kterého se jí zježily vlasy na šíji.

Navzdory svým pochybám vyrazila Claire do zadní části restaurace a touha odejít jí najednou připadala dětinská; možná tu skutečně došlo k přepadení, možná někdo zákazníky svázal a zacpal jim ústa – anebo ještě hůř, zranil je tak vážně, že nemohli křičet. Ať už se jí to líbilo nebo ne, byla teď do toho zapletená.

Claire doběhla ke konci pultu, zahnula doleva…

… a strnula. Vytřeštila oči a měla pocit, jako by jí někdo dal facku. Vedle vozíku s podnosy dřepěl zády k ní plešatící muž v bílém oděvu kuchaře. Skláněl se nad tělem servírky; něco s ní ale bylo špatně, tak moc špatně, že Claiřina mysl zpočátku odmítala přijmout, co vidí. V šoku vzala na vědomí růžovou uniformu, pevné boty a dokonce i plastovou jmenovku, na které stálo „Julie“ nebo možná „Julia“…

… její hlava. Nemá hlavu.

Jakmile Claire pochopila, co je se ženou v nepořádku, nemohla se toho prozření zbavit, ať už se sebevíc snažila. V místě, kde měla mít servírka hlavu, nebylo nic než kaluž schnoucí krve, lepkavá louže obklopená úlomky kostí, loknami tmavých vlasů a chuchvalci mozku a masa. Kuchař si tiskl ruce k obličeji, a zatímco Claire v hrůze civěla na bezhlavou mrtvolu, tiše, uboze zakvílel.

Claire otevřela ústa, nebyla si ale jistá, co z nich vyjde, jestli zaječí, zeptá se, co se stalo, nabídne, že zavolá pomoc – opravdu to nevěděla, a když se k ní muž otočil a spustil ruce, byla tak zaskočená, že se nezmohla ani hlásku. On totiž servírku pojídal. Tlusté prsty měl olepené tmavými kousky masa; podivný, cizí obličej, který k ní zvedl, měl umazaný krví.

Zombie.

Vyrostla na hororech, které si pouštěla pozdě v noci, a na strašidelných historkách u táboráku, její mysl to tudíž přijala zlomek vteřiny poté, co ji to napadlo; nebyla idiot. Muž byl smrtelně bledý a táhl z něj odporně nasládlý puch rozkladu, kterého si všimla už dřív, oči měl navíc šedě zakalené a bíle se mu leskly.

Zombie, v Raccoonu. To jsem nečekala.

Po klidném, logickém zhodnocení přišel nával čiré hrůzy. Claire klopýtla vzad a horečnatá panika jí proměnila vnitřnosti ve vodu, kuchař se totiž dál otáčel a zvedal se z podřepu. Byl obrovský, přinejmenším o stopu převyšoval jejích pět stop a tři palce, a mohutný jako stodola…

… a je mrtvý! Je mrtvý a JEDL servírku, nedovol, aby se k tobě přiblížil!

Kuchař k ní vykročil a zakrvácené ruce zaťal v pěst. Claire couvla rychleji a málem uklouzla po jídelním lístku. Od nohy jí odlétla vidlička.

VYPADNI ODSUD, HNED.

„Tak já už půjdu,“ blábolila. „Opravdu, cestu ven najdu sama…“

Kuchař vrávoral vpřed a jeho slepé oči zářily tupým hladem. Další krok zpátky a Claire sáhla za sebe, našmátrala ale jen prázdný vzduch…

… a pak chladný kov kliky. Zalil ji vítězoslavný nával adrenalinu, otočila se, hrábla po klice…

… a zaječela, vyrazila krátký, ostrý výkřik plný hrůzy. Venku byli dva, tři další a tiskli své hnijící maso na okna bistra. Jeden měl pouze jedno oko, po druhém mu zůstala jen hnisající díra; dalšímu chyběl horní ret, ústa tak měl roztažená v permanentním šklebu. Bezmyšlenkovitě drápali po oknech a popelavě šedé, strhané obličeje měli zalité krví – a ze stínů přes ulici se šouraly ven další tmavé postavy.

Nemůžu ven, jsem v pasti…

… Ježíši, zadní dveře!

Koutkem oka zahlédla zeleně svítící nápis EXIT, který jí v tu chvíli připomínal zářící maják. Claire se opět otočila a sotva vnímala kuchaře, který od ní byl už jen několik stop a natahoval se po ní, plně se totiž soustředila na jedinou šanci na únik.

Rozběhla se, boxy se kolem ní míhaly ve šmouhách barev a pumpovala pažemi, aby nabrala větší rychlost. Dveře vedly do boční uličky a ona do nich naběhne, takže pokud jsou zamčené, je po ní.

Claire vrazila do dveří, které se rozlétly, praštily do cihlové zdi uličky…

… a najednou jí do obličeje mířila pistole, což byla patrně ta jediná věc, která ji v tu chvíli mohla zastavit, muž s pistolí…

Strnula a instinktivně zvedla paže, jako by se chystala odrazit ránu.

„Počkat! Nestřílejte!“

Muž s pistolí se nepohnul, dál jí mířil smrtící zbraní na hlavu…

… zabije mě…

„K zemi!“ zařval a Claire poslechla, kolena jí podlomil jak příkaz, tak studené prsty, které ucítila na rameni…

Bum! Bum!

Muž vypálil a Claire se rychle ohlédla a spatřila, jak mrtvý kuchař, který stál přímo za ní, padá vzad a v čele má přinejmenším jednu masivní díru. Z rány líně vyšplíchla krev a kuchařovy bílé oči zrudly. Mrtvola sebou na podlaze jednou, dvakrát cukla – pak se přestala hýbat.

Claire se otočila zpátky k muži, který jí zachránil život, a poprvé si všimla, že má na sobě uniformu. Polda. Byl mladý a vysoký – a vypadal skoro stejně vyděšeně, jako se cítila ona, horní ret měl orosený potem a jeho vytřeštěné modré oči nemrkaly. Aspoň jeho hlas byl silný a sebejistý, když se natáhl dolů, aby jí pomohl na nohy.

„Nemůžeme zůstat tady venku. Pojď se mnou, na policejní stanici to bude bezpečnější.“

Když promluvil, uslyšela, že se z ulice blíží chór sípavého sténání a hladového kvílení, který neustále sílil. Claire se nechala zvednout, pevně mu stiskla ruku a trochu ji ukonejšilo, že policistovy prsty jsou stejně horké a roztřesené, jako ty její.

Prchali, vyhýbali se kontejnerům na odpadky a hromadám složených krabic a po celou dobu je pronásledoval rozléhající se, děsivý křik zombie, které objevily tmavou uličku a pustily se za nimi.

5

Leon běžel vedle dívky a zoufale se snažil z paměti vydolovat mapu městského centra. Ulička by měla ústit do Ash Street, kousek od Oak Street, kde stála stanice RPD, ta ale byla pořád cirka patnáct bloků dál na západ; pokud si nenajdou nějaký dopravní prostředek, nezvládnou to. V pistoli měl poslední zásobník a v něm už pouze čtyři náboje a podle zvuků, které se nesly uličkou, je na obou koncích čekaly desítky, ne-li stovky stvůr.

Když se dostali k ústí uličky, zvedl Leon ruku, zpomalil do klusu a rozhlédl se po slabě osvětlené hlavní ulici. Moc toho neviděl, páchnoucí tmou mezi nimi a další pouliční lampou vpravo ale bloumalo jedenáct nebo dvanáct stvůr. Vlevo byly jen tři a nedaleko od nich…

… aleluja!

„Tam!“

Leon ukázal na policejní vůz zaparkovaný naproti přes ulici a ucítil nával divoké naděje. Na dohled nebyli žádní policisté, to už by chtěl moc, ale přední dveře zely dokořán a tři sténající netvoři, kteří se ploužili opodál, se k autu nedostanou dřív než on a dívka. I kdyby ve voze nebyly klíčky, bylo tam rádio a okna byla neprůstřelná. Auto by je patrně před oživlými mrtvolami ochránilo, dokud by nedorazila pomoc…

… a je to jediná šance, kterou máte. Běžte!

Počkal, jen dokud dívka nekývla, hnědý culík jí přitom poskočil, pak sprintem vyrazili k černobílému vozu a asfalt pod jejich nohama se proměnil v šmouhu. Leon po celou dobu napůl mířil na stvůry, které byly nejblíže, asi padesát stop daleko; chtěl po nich vystřelit, zabránit jim přiblížit se třeba jen o krok, nemohl si ale dovolit plýtvat municí.

Bože, ať jsou klíčky v zapalování.

K vozu se dostali ve stejnou chvíli a rozdělili se, dívka se rozběhla ke straně spolujezdce a Leon si s novou hrůzou uvědomil, že si patrně myslí, že vůz je jeho. Počkal, dokud za sebou nezabouchla dveře, teprve pak se sám vrhl za volant a jedna jeho malá, silně vyděšená část přitom ječela, že tohle je jeho první pracovní den.

Jeho modlitba byla vyslyšena; klíčky byly v zapalování.

Leon si položil zbraň do klína, chopil se klíčků a znovu ucítil divokou naději, jako by existovaly i jiné možnosti než jen smrt.

„Připoutej se,“ řekl a sotva vnímal její odpověď, po otočení klíčkem totiž naskočil maják. Ash Street a netvory, kteří se po ní plížili, ozářily bledé odstíny modré a rudé, v nichž stíny měnily tvar i hloubku. Byla to vize jako z pekla a on dupnul na plyn, aby se co nejrychleji vypadli.

Auto vyrazilo s hvízdáním pneumatik od chodníku. Leon trhl volantem vpravo, hned zase vlevo a těsně se vyhnul vrávorající ženě s napůl utrženým skalpem na hlavě. Jak ujížděli pryč, i přes zavřená okna slyšeli její frustrované vytí, ke kterému se přidal vřískot mnoha jiných.

Posily, zavolej posily.

Leon zašmátral po rádiu, aniž by odtrhl pohled od silnice před sebou. Stvůry byly rozptýlené, ale neodbytné, tmavá, šourající se monstra, která klopýtala ven na ulici, jako by je přitáhly zvuky uhánějícího auta. Černobílý vůz prolétl přes Powell Street, řítil se dál a Leon se musel vyhnout několika dalším.

Dívka mluvila a zírala na zpustošené město okolo, zatímco Leon stiskl tlačítko na vysílačce a jeho pocit bezmoci sílil. Žádný šum, vůbec nic.

„Co se tu, k čertu, děje? Dorazím do Raccoonu a celé tohle místo zešílelo…“

„Bezva, rádio nefunguje,“ přerušil ji Leon, odhodil vysílačku a soustředil se na silnici. Město vypadalo téměř mimozemsky a ulice byly plné podivných stínů. Bylo to jako sen, zápach ho ale přesvědčil, že nespí. Puch zkaženého masa prostoupil dokonce i interiér vozu, takže bylo těžké soustředit se na řízení. Aspoň tu nebyl žádný provoz a žádní lidé. Žádní skuteční lidé…

… až na mě a tu holku. Musím dělat svoji práci a nedovolit, aby se jí cokoli stalo. Chudák, nemůže jí být víc než devatenáct nebo dvacet, musí být vyděšená; musím zachovat klid, ochránit ji před dalším nebezpečím, dostat se na stanici a…

„Jsi polda, že jo?“

Dívčin melodický, ale poněkud uštěpačný tón ho vytrhl ze zpanikařených úvah. Střelil po ní pohledem a všiml si, že i když je bledá, netřese se a nevypadá to, že by se měla každou chvíli zhroutit. V jasných šedých očích měla dokonce záblesk humoru a Leon najednou nabyl jistoty, že tahle se jen tak nesesype. S ohledem na okolnosti to bylo velmi dobře.

„Jo. První den ve službě; úžasné, co? Jsem Leon Kennedy.“

„Claire,“ řekla. „Claire Redfieldová. Přijela jsem najít svého bratra Chrise…“

Zmlkla s pohledem upřeným na ulici venku. Dvě stvůry se šouravým krokem snažily zatarasit vozu ze stran cestu, Leon ale dupl na plyn a projel mezi nimi. Ocelová síť, která oddělovala přední sedadla od zadních, byla pryč, měl tak dobrý výhled zpětným zrcátkem, ve kterém viděl, jak se ghúlové bezmyšlenkovitě plouží za nimi.

Hladoví. Jako ve filmech.

Chvíli nikdo z nich nepromluvil, očividná otázka zůstala nevyslovena. Nezáleželo na tom, co proměnilo Raccoon v hororovou show, důležité bylo jen přežít. Pokud silnice zůstanou volné, do dvou minut budou u policejní stanice. Budova měla podzemní garáže, ke kterým zajedou napřed, pokud ale bude brána dole, budou muset běžet kus po svých. Před stanicí byl malý dvorek připomínající park.

Zůstaly mi čtyři náboje a těch potvor může být plné město. Potřebuju další zbraň…

„Hej, otevři přihrádku na své straně,“ požádal. Pokud byla zamčená, jeden z klíčů na kroužku by ji měl odemknout.

Claire přihrádku otevřela a sáhla dovnitř, přičemž odhalila záda své růžové vesty; nad prsatým andělem, který držel v ruce bombu, stál nápis „Made in Heaven“. Sedělo jí to.

„Je tu zbraň,“ řekla a vytáhla elegantní poloautomatickou pistoli. Opatrně ji zvedla, podívala se, jestli je nabitá, pak vytáhla pár zásobníků. Byl to devítimilimetrový Browning HP, který dříve patřil ke standardní výzbroji RPD. Po nedávných vraždách ale obdržely policejní síly v Raccoonu H&K VP70, což byla taky devítimilimetrová zbraň – rozdíl byl v tom, že do browningu se vešlo jen třináct nábojů, do nové zbraně osmnáct, devatenáct, když jste nechali jeden v komoře. Ze způsobu, jakým se zbraní zacházela, Leon poznal, že ví, co dělá.

„Raději ji vezmi s sebou,“ řekl. RPD mělo docela ucházející arzenál; pokud tu zůstali ještě nějací policisté, vyzvedne si přidělenou zbraň a…

… a proč děláš vůbec nějaké závěry?

Leon zabočil z Ash na Third Street rychleji, než bylo záhodno, protože si konečně uvědomil, že i samotná stanice může být prolezlá mrtvolami. Všechno se dělo tak rychle, že tu možnost prostě ještě nezvážil. Narovnal vůz, uvolnil nohu na plynu a snažil se klidně a racionálně vymyslet náhradní plán. Možná existovala na stanici organizovaná obrana, bylo ale těžké zachovat si naději, když se ve vzduchu vznášel těžký puch rozkladu.

Nádrž máme ze tři čtvrtin plnou, to je víc než dost paliva na to, abychom se dostali přes hory; za méně než hodinu bychom mohli být v Lathamu.

Projedou kolem stanice, a pokud nebude vypadat moc přátelsky, prostě vypadnou z města; to znělo dobře. Chystal se o tom říct Claire, zjistit, co si o tom myslí ona, když se přes něj přelil odporný zápach jatek a něco se na něj vrhlo ze zadního sedadla.

Claire zaječela a stvůra, která se po celou dobu schovávala na zadním sedadle policejního vozu, chytila Leona ledovýma rukama za rameno a do tváře mu vyfoukla zatuchlý dech. Drapla Leona za pravou paži a nelidskou silou se snažila přitáhnout si ji k usliněným zubům.

„Ne!“ zařval Leon, auto se stočilo divoce doprava, vyskočilo na chodník a začalo klouzat směrem k cihlové budově. Stvůra ztratila rovnováhu a povolila stisk; Leon strhl volant, ale ne dost rychle na to, aby se vyhnul zdi úplně. Ozvalo se skřípání kovu a oslnivé jiskření osvítilo chmatající ruce a rozšklebený obličej jejich ghúlského pasažéra, poté auto vystřelilo zpátky na ulici.

Mrtvý tvor se dychtivě natáhl po Claire a Leon bez přemýšlení dupl na plyn a zabočil prudce doprava. Auto dostalo smyk, zadní částí se otřelo o zaparkovaný pickup a opět vyšlehly ohnivé jiskry. Slintající mrtvola spadla zpátky na polstrovaná sedadla, ihned se ale znovu přitáhla dopředu, skřípala zuby a drápala po dívce…

Policejní vůz svištěl po Third Street a Leon se snažil udržet nad ním kontrolu a zároveň nahmatat magnum, který nakonec chytil za hlaveň. Nenapadlo ho sundat nohu z plynu, nenapadalo ho vůbec nic, věděl jen, že se zombie chystá kousnout do ramene vzpírající se Claire.

Udeřil stvůru těžkou zbraní do obličeje, pažba ale sklouzla po kůži a servala z masa tlustou horní vrstvu. Z rány se vyvalila krev, pažba rozdrtila zombie nos a s mokrým křupnutím odlomila chrupavky od kosti. Stvůra zachroptěla a chytila se za krvácející hlavu a Leona ovládl vítězoslavný pocit…

… pak ale Claire vykřikla: „Pozor!“

A když Leon pohlédl dopředu, pochopil, že narazí.

Leon uhodil zombie pistolí a Claire instinktivně ucukla před šplíchancem krve, přičemž s hrůzou zjistila, že ulice před nimi končí.

„Pozor!“

Zahlédla jen jeho bílé klouby na volantu a zaťatou čelist…

… a vůz se roztočil a skřípal a budovy a pouliční lampy se míhaly kolem tak rychle, že z nich zbyla jen rozmazaná šmouha, a pak…

BUM!

Ozvala se hlasitá rána, sklo se vysypalo a kov zprohýbal, jak policejní vůz vrazil do něčeho pevného, a Claire nalétla proti bezpečnostnímu pásu. Náraz vymrštil vpřed i zombie a Claire instinktivně zvedla ruce, když mrtvý prorazil čelní sklo…

… a pak všechno ustalo. Slyšela jen praskání chladnoucího kovu a bušení vlastního srdce, které jí burácelo v uších. Claire spustila paže a všimla si, že Leon už se vzpamatoval a zírá na zkrvavenou, zlomenou mrtvolu rozhozenou po přední kapotě, hlava naštěstí visela z dohledu. Nehýbala se.

„Jsi v pořádku?“

Claire se otočila k Leonovi a najednou musela bojovat s tak trochu hysterickým záchvatem smíchu. Raccoon ovládli oživlí mrtví a oni právě těžce havarovali, protože se je pokusila sežrat mrtvola. „V pořádku“ nebylo označení, které by použila.

Při pohledu na Leonův upřímný, žalostný výraz ji ale chuť vybuchnout přešla. Vypadal, že sám je na pokraji zhroucení; kdyby dala průchod hysterii, ničemu by nepomohla.

„Pořád v jednom kuse,“ vypravila ze sebe a mladý policista kývl. Zdálo se, že se mu ulevilo.

Claire se zhluboka nadechla, snad poprvé po dlouhých hodinách, a rozhlédla se po místě, kde se ocitli. Leonovi se podařilo otočit vůz o 180 stupňů na úplném konci ulice ve tvaru písmene T, takže zcela zničené policejní auto bylo obrácené zpátky směrem, odkud přijeli. Na dohled nebyly žádné zombie, Claire ale tušila, že na hledání úkrytu nebudou mít moc času; z toho, co zatím viděla, to vypadalo, že většina, ne-li celý Raccoon byl zasažen… něčím, co se tu stalo. V ruce pevně sevřela zbraň a snažila se dostat pocuchané nervy pod kontrolu.

„Musíme…“ začal Leon, pak ale zmlkl a vytřeštil oči do zpětného zrcátka. Claire se ohlédla… a na vteřinu ji napadlo, že ji po odjezdu z univerzity musel někdo proklít.

Jsem prokletá. Někdo chce, abych natáhla brka, o to tu jde.

Směrem k nim se ulicí řítil tahač, a i když byl pořád několik bloků daleko, pochopili, že se vymkl kontrole. Náklaďák kličkoval ze strany na stranu, rozdrtil modrý pickup zaparkovaný na jedné straně ulice, pak vyvrátil poštovní schránku na té druhé. Claire si s tupou hrůzou uvědomila, že je to cisterna – a podle toho, jak sebou při každém zběsilém manévru smýkala, byla plná. Trvalo jí sotva zlomek vteřiny, než tu informaci zpracovala a pomodlila se, aby v cisterně nebyl plyn nebo olej, tahač ale zatím o polovinu zkrátil vzdálenost, která ho od nich dělila. Nakonec spatřila plameny namalované na tmavě zelené kabině, pořád jí to ale nepřipadalo skutečné, dokud šokované ticho nepřerušil Leon.

„… šílenec to do nás napere,“ vydechl a vzápětí už se oba snažili uvolnit bezpečnostní pásy a Claire se jen modlila, aby se nezasekly…

Když pásy povolily, vůbec je neslyšela, protože monolitické burácení blížící se cisterny sílilo, stejně jako skřípání aut drcených vlevo i vpravo. Během jediného úderu srdce bude u nich.

„Utíkej!“ zakřičel Leon a Claire rozrazila dveře policejního vozu, na zpocené kůži cítila chladný vzduch a řev náklaďáku přebil všechno ostatní.

Udělala tři obrovské rychlé skoky, poté uslyšela i ucítila náraz a asfalt pod jejíma nohama se otřásl, jak se za ní ozvalo skřípání trhaného kovu.

Ještě jeden krok a…

BUM!

… zezadu se do ní opřela neuvěřitelná tlaková vlna a žár a hrubě s ní smýkly o zem. Když výbuch cisterny na oslnivý okamžik proměnil noc v den, podařilo se jí odrazit od země a po nešikovném kotoulu přes rameno, při kterém si do spálené kůže zadřela štěrk, skončila na hromádce za zaparkovaným autem a lapala po dechu.

Po krátké chvíli, kdy za hlasitého rachotu padaly k zemi kouřící trosky, vyskočila Claire na nohy a vrátila se zpátky na ulici, aby se mezi plameny podívala po Leonovi. Srdce jí pokleslo. Cisternu, policejní vůz a něco, co dříve bývalo železářstvím, zcela zničilo peklo chemického ohně a masa zkroucené, hořící destrukce zcela zatarasila ulici.

„Claire…?“

Leonův hlas zněl tlumeně, slyšitelně se k ní ale donesl pře stěnu kroutících se plamenů.

„Leone?“

„Jsem v pořádku!“ zakřičel. „Běž k policejní stanici, sejdeme se tam!“

Claire na vteřinu zaváhala a zadívala se na pistoli, kterou stále pevně svírala v třesoucí se ruce. Byla vyděšená, bála se zůstat sama ve městě, které se proměnilo v živoucí hřbitov, neměla ale moc na vybranou. Přát si, aby okolnosti byly jiné, byla ztráta času.

„Dobře!“

Otočila se a v mihotavém svitu plamenů šlehajících z kouřícího vraku se pokusila zorientovat. Policejní stanice byla blízko, jen dva bloky daleko, ze stínů, zpoza aut a z tmavých budov se ale šouraly ven stvůry. S jediným cílem se ploužily do podivného světla hořícího vraku a při chůzi vydávaly tiché, hladové zvuky – byly dvě, tři, čtyři. Claire viděla jejich potrhanou kůži a hnijící údy, zející černotu v místech, kde měly mít oči – a přesto šly dál a pomalu se blížily k ní, jako by je vedla vůně živého masa.

Za požárem uslyšela střelbu – dva výstřely asi o blok dál, pak už nic – nic než praskání spalujícího žáru a tichý, bezmocný křik ploužících se mrtvých.

Leon je v pohybu, takže sebou HOĎ!

Claire se zhluboka nadechla, našla si mezeru ve smrtícím davu, který se k ní blížil, a vyrazila.

6

Ada Wongová vložila lesklý kovový disk do otvoru v soše a klepala do něj, dokud úplně nezajel do mramoru. Jakmile byl na místě, uslyšela, že se do pohybu daly skryté páky, a tak ustoupila, aby se podívala, co se stane. Její kroky se rozlehly masivním vestibulem stanice RPD a odrazily se k ní zpátky od stěn vysokých dvě patra.

Další klíč? Jedna ze sklepních medailí? Anebo samotný vzorek, schovaný všem na očích… nebylo by to fajn překvapení?

Bez práce nejsou koláče. Nymfa s kamenným džbánem se naklonila, z nádoby na jejím rameni vypadl tenký kousek kovu a přistál na okraji nefunkční fontány. Pikový klíč.

Povzdychla si a zvedla ho. Klíče už měla; vlastně už měla vše potřebné k prohledání stanice a většinu z toho, co potřebovala ke vstupu do laboratoře. Kdyby to někdo v Umbrelle nepodělal, bylo by všechno v pohodě. Snadno vydělané prachy.

Místo toho dostanu třídenní dovolenou bez jakéhokoli komfortu, noc oživlých mrtvých a ještě navíc musím hrát Zombie na odstřel a Najdi reportéra zároveň. Vzorky už můžou být kdekoli, záleží na tom, kdo přežil. Pokud se odsud dostanu i se zbožím, řeknu si o pořádnou přirážku; za takových podmínek by nikdo neměl pracovat.

Ada schovala klíč do ledvinky, potom zvedla oči k horní balustrádě působivé haly, a aniž by ji doopravdy viděla, procházela si v duchu místnosti, kde už byla, a ty, které prohlédla pečlivěji. Nezdálo se, že by Bertolucci byl ve východní části budovy, dole ani nahoře; snad celé hodiny civěla do mrtvých obličejů a prohledávala hromady páchnoucích mrtvol ve snaze najít jeho hranatou čelist a nemódní culík. Samozřejmě mohl být v pohybu, ale to jí podle informací, které na něj měla, připadalo nepravděpodobné; reportér byl takový králík, když se ocitl v nebezpečí, někam se schoval.

A když už mluvíme o nebezpečí…

Ada se otřásla a vyrazila zpátky ke dveřím do spodní části východního křídla. Vestibul byl před přenašeči viru docela bezpečný, nezdálo se, že by chápali podstatu kliky, existovala tu ale i jiná nebezpečí kromě infikovaných. Jen Bůh ví, co sem může Umbrella poslat na úklid… anebo co uteklo z laboratoří, když došlo k úniku. Méně děsiví, ale stejně protivní byli živí poldové, kteří tu pořád někde mohli být a hledat někoho, koho by mohli zachránit. Od chvíle, co se schovala, slyšela každou hodinu nebo tři střelbu, někdy blíž, jindy dál; v rozlehlé staré budově bylo pořád několik nenakažených. Při představě, že by se měla pokusit přesvědčit nějakého panikařícího alfa samce s pistolí, že je skutečně živá a nepotřebuje doprovod, jí oživlí mrtví připadali jako docela přitažlivá alternativa.

Ada se pohybovala po špičkách, aby nadělala co nejmenší hluk, protáhla se dveřmi do dlouhé chodby a opřela se o ně, aby v bezpečí zvážila další krok; přestože ještě stále nezkontrolovala sklepení a kancelářemi detektivů se ploužilo několik přenašečů, všechny dveře do chodby byly zavřené; kdyby se ji někdo nebo něco pokusilo dostat, všimla by si toho včas a vypadla by.

Ach, vzrušující život agentky na volné noze. Cestuj po světě! Vydělej si peníze krádežemi! Bojuj s oživlými mrtvými, i když ses už tři dny neosprchovala ani neměla nic pořádného k snědku – udělej dojem na přátele!

Znovu si připomněla, že si musí říct o bonus. Když ani ne před týdnem dorazila do Raccoonu, byla přesvědčená, že je připravená na všechno; prostudovala si mapy, naučila se nazpaměť reportérovy složky a připravila si dobré krytí – vydávala se za mladou ženu, která hledá svého přítele, vědce Umbrelly. Ta část byla skoro pravdivá; popravdě získala ten úkol proto, že před deseti měsíci krátce randila s Johnem Howem. Vlastně spolu strávili jen jednu noc a ta ještě nebyla nic moc, John si ale myslel něco jiného a jeho spojení s Umbrellou pro ni bylo výhrou, i když jemu patrně přineslo smrt.

Takže byla připravená. Ale do čtyřiadvaceti hodin od chvíle, kdy se sebejistě ubytovala v nejhezčím hotelu v Raccoon City, se její štěstí zvrtlo; během večeře ve vinylem obložené a téměř liduprázdné restauraci hotelu Arkley Inn k ní zvenku dolehly první výkřiky. První, ale rozhodně ne poslední.

V jistém ohledu jí katastrofa pomohla; v laboratoři nezůstaly žádné stráže, nemusela se proto pokoušet proniknout nepozorovaně dovnitř. Vše, co si o T-Viru zjistila, ji ujistilo o tom, že na vzduchu přežije jen krátce a rychle zahyne; nyní se mohla nakazit už jen přímým kontaktem s přenašečem, což nehrozilo – a když se spolu s pár tucty lidí dostala na policejní stanici, zjistila, že je mezi nimi i Bertolucci. I s nemrtvými v obraze to na počátku vypadalo, že jí všechno vyjde.

Cíle mise: vyslechnout pisálka, zjistit, kolik toho ví, a buďto ho nechat být nebo ho zabít; získat vzorek nového viru, nejnovějšího zázraku doktora Birkina. Žádný problém, že?

Před třemi dny se jí díky informacím o napojení laboratoře Umbrelly na kanalizační systém a také díky tomu, že Bertolucci stál přímo před ní, zdálo, že práci už má skoro hotovou. Vtom ovšem začalo jít všechno k šípku.

Stanice je celá přestavěná, místnosti se po fiasku S.T.A.R.S. přesunuly, takže půlka mojí přípravy byla k ničemu. Lidi začali mizet. Barikády padly. A policejní náčelník Irons řval rozkazy jako nějaký totalitní diktátor, protože se pořád snažil udělat dojem na starostu Harrise a jeho ukňučenou dceru, i když se kolem vršily mrtvoly…

Pozorně Bertolucciho sledovala, takže věděla, že se sebere a zmizí, samotný jeho útěk ale propásla; neměla čas si s ním ani promluvit, než zmizel někde v bludišti stanice a ztratil se v chaosu první vlny útoků. I Ada se rozhodla spolehnout se sama na sebe poté, co byly tři čtvrtiny civilistů povražděny v jediném masovém útoku ani ne o hodinu později, a to jen proto, že se nikdo neobtěžoval zavřít garážová vrata. Nemínila zemřít jenom proto, aby si udržela krytí, které z ní dělalo vyděšenou turistku hledající přítele.

A pak přišlo čekání. Skoro padesát hodin čekání na to, až se situace zklidní, kdy se schovávala ve věžních hodinách ve druhém patře a dolů se plížila jen proto, aby si našla jídlo nebo použila toaletu, a to mezi jednotlivými přestřelkami, které se ozývaly stále sporadičtěji. Mezi rachocením výstřelů a výkřiky, které se nesly budovou…

Nádhera. Takže, teď jsi venku a co děláš? Postáváš tu a rozjímáš. Dej se do práce; čím dřív tu skončíš, tím dřív si budeš moct vyzvednout odměnu a usadit se na nějakém hezkém ostrově.

Ada se ale nepohnula a hlavní beretty si mimoděk klepala do dlouhé nohy v punčoše. Na zemi před sebou měla tři mrtvoly; nemohla na ně přestat zírat, jak tam ležely zhroucené pod přepážkou asi v půlce chodby. Žena v ustřižených šortkách a topu měla chlípně rozhozené nohy a jednu paži pokrčenou nad krví zalitou hlavou. Další dva byli poldové a ona žádného z nich nepoznávala, žena ale byla jednou z lidí, se kterými mluvila, když dorazila na stanici. Jmenovala se Stacy Kdovíjak a byla to nervózní, ale rozhodná dívka sotva odrostlá pubertě.

Stacy Kelsová, tak se jmenovala. Zaběhla do města pro zmrzlinu a uvízla uprostřed převratu – navzdory vlastním problémům si větší starost dělala o rodiče a malého brášku, kteří zůstali doma. Svědomité děvče. Hodné děvče.

Proč o ní přemítala? Stacy byla mrtvá, na levém spánku jí zela díra, a Ada ji nezabila; neměla důvod cítit se za ni osobně odpovědná. Přišla sem odvést práci a nemohla za to, že Raccoon zešílel…

Možná to není pocit viny, šeptala jí jedna její část. Možná prostě lituješ toho, že nepřežila. Přece jen to byla lidská bytost a teď je mrtvá, stejně jako jsou patrně mrtví i její rodiče a bráška…

„Nech toho,“ řekla tiše, ale i trochu podrážděně. Odtrhla pohled od dívčiny patetické mrtvoly a raději ho upřela na rozbitý popelník na konci chodby. Neměla ve zvyku cítit se špatně kvůli věcem, s nimiž nic nezmohla, jinak by se ve svém řemesle nikam nedostala – a s ohledem na to, kolik jí pan Trent platil, právě teď nebyla správná chvíle analyzovat své empatické sklony. Lidé umírají, tak už to na světě chodí, a jestli se v životě něco naučila, pak to, že trápit se tou pravdou je zbytečné.

Cíle mise: promluvit si s Bertoluccim a získat vzorek G-Viru. Nic víc ji nemuselo zajímat.

Musela zkontrolovat ještě jeden mechanismu, a to v tiskové místnosti o několik klikatých chodeb dál od místa, kde právě stála. Trentovy poznámky o nejnovějších doplňcích architekta byly kusé, věděla ale, že ta věc má něco společného s ozdobnými, broušenými plynovými lampami a olejomalbou. Ať už si zdejší úpravy vyžádal kdokoli, vedl dvojí život; v horních patrech se nacházely opravdové tajné chodby, schované za zdí místnosti, která dřív sloužila jako skladiště. Tam ještě nebyla, rychlé nahlédnutí jí ale prozradilo, že místnost přestavěli na kancelář. A podle přecpaného, neuroticky chlapáckého dekóru patřila Ironsovi. Strávila s ním jen krátký čas, stačilo jí to ale na to, aby poznala, že není tím nejvyrovnanějším člověkem, jaký se kdy procházel po Matičce zemi; nebylo pochyb o tom, že je na výplatní listině Umbrelly, bylo na něm ale ještě něco jiného, co vypovídalo o dysfunkci.

Ada vykročila chodbou a její lodičky bez podpatku na ošoupaných modrých dlaždicích hlasitě klapaly; už teď se hrozila dalšího časově náročného mechanického hlavolamu. Ne že by se mu mohla vyhnout; od začátku tušila, že virus je stále v laboratoři, nemohla ale riskovat, že propásne možnost rychlé extrakce. Podle informací existovalo osm až dvanáct jednouncových lahviček té věci, to aspoň tvrdilo dva týdny staré video – a Birkinova laboratoř nebyla zdaleka nedobytná. Podzemní zařízení bylo hlavními stokami spojené se stanicí, takže musela počítat s možností, že vzorky byly přesunuty. A navíc se Bertolucci mohl schovávat ve vědecké knihovně nebo v bývalé kanceláři S.T.A.R.S. na západní straně anebo třeba v temné komoře; ať už byl živý nebo mrtvý, musela ho najít. A navíc tak bude moct sebrat mrtvým poldům další zásobníky do devítimilimetrové pistole.

Šla chodbou, která vedla kolem malé čekárny s automaty, které už někdo vypáčil a vyraboval. Stejně jako zbytek stanice, i tato chodba byla studená a nutně potřebovala vyvětrat; na pach už si zvykla, ale chlad byl vražedný. Už posté od chvíle, kdy utekla od stolu v Arklay, si Ada přála, aby se na večeři tak nevyfintila. Upnuté červené tunikové šaty bez rukávů a cvakající boty byly dobré krytí, na misi ale byly víc než nepraktické.

Na konci chodby opatrně otevřela dveře vlevo a zvedla zbraň. Stejně jako předchozí chodba, i tato byla prázdná, další pozůstatek zašlé elegance budovy – měla tmavé, pískově žluté stěny a symetrické vzorce z kachlí na podlaze. Budova stanice musela být dříve velkolepá, ale dlouhé roky, kdy fungovala jako instituce, z ní její nádheru vysály; nyní vypadala jako zašlé staré kino a její chladná, beznadějná atmosféra působila hluboce strašidelným dojmem – jako by vám každým okamžikem mohla přistát na rameni studená ruka nebo vám krk ovanout tiché zašeptání zatuchlého dechu…

Ada se znovu zamračila; až tu skončí, dá si dlouhou dovolenou. Anebo zahájí novou kariéru. Její soustředění – schopnost zaměřit se na jedinou věc – už nebylo jako dřív. Uklouznutí ve špatnou chvíli znamenalo v jejím řemesle smrt, a to doslova.

Velký bonus. Trent smrdí penězi. Požádám o sedmiciferné číslo nebo přinejmenším o vysoké šesticiferné.

Snažila se dát volnost myšlenkám a nechat se ovládnout zvířecím instinktem, zjistila ale, že nedokáže z mysli vytěsnit jeden neodbytný obrázek. Vzpomínku na mladou Stacy Kelsovou, na to, jak si úzkostně strkala za ucho pramínek vlasů, když hovořila o svém bráškovi…

Po chvíli, která se jí zdála velmi dlouhá, se Adě konečně podařilo tíživou vizi potlačit. Šla dál chodbou, slibovala si, že už si znovu nedovolí polevit v soustředění, a uvažovala, proč svým slibům nevěří.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Město mrtvých.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.