Roman Cílek

Půjdu do pekla

spokojen…

ADOLF EICHMANN:

ŽIVOTNÍ DRÁHA MASOVÉHO VRAHA

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

PRAŽSKÁ VYDAVATELSKÁ SPOLEČNOST

Ediční rada Edice Magnetka:

Prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc., (FF UK Praha, Technická univerzita Liberec)

Doc. PhDr. Jan Halada, Csc., (FSV UK Praha, Institut komunikačních studií)

Prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (Univerzita Hradec Králové)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

JUDr. František Čermák

Copyright © Roman Cílek, 2015

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, s. r. o., 2015

ISBN (ePub) 978-80-7425-449-9

ISBN (mobi) 978-80-7425-450-5

ÚVODEM
Posedlá oddanost „bezvýhradné autoritě“

Pečlivý až pedantický, hluboce věřící, lidmi ve svém okolí ceněný, ale trochu nudný účetní Adolf Karl Eichmann, zaměstnanec elektrotechnického závodu v porýnském Solingenu, městě proslaveném výrobou a zpracováváním oceli, byl nadmíru plodným mužem. V rodině přišlo na svět osm dětí: sedm chlapců a jedna dívka. Nejstaršímu z potomků mužského pohlaví, narozenému ve znamení Ryb dne 19. března 1906, bylo jako projev naděje v synův životní úspěch přiděleno otcovo křestní jméno, tedy Adolf. Přesněji: Adolf Otto.

„Otce jsem uznával jako bezvýhradnou autoritu,“ svěří se Adolf Otto Eichmann po mnoha desetiletích.

Víra v bezvýhradnou autoritu…

Nelze ji nevnímat jako ústřední hnací sílu v zavrženíhodném životě tohoto muže. Vždy a všude se tím bude přiznávaně řídit. Od počátku až do konce, doslovného konce. V době, kdy „třetí říše“ vítězila na všech frontách a chystalo se „konečné řešení židovské otázky“, což nebylo nic jiného než plán na zavraždění více než deseti milionů lidských bytostí. A stejně tak na sklonku nacistické éry, kdy v Sověty obklíčené Budapešti usiluje o likvidaci desetitisíců zdejších Židů a Raoulu Wallenbergovi, švédskému diplomatovi, který se snažil o jejich záchranu, vmete do tváře svou mantru: „Vůdce mě pověřil tímto posláním a já je hodlám za všech okolností splnit.“ Ještě zásadněji se vyjádří pár týdnů před koncem války: „Plnil jsem dějinný úkol. Pocit, že mám na svědomí pět milionů Židů, mě naplňuje tak neobyčejným uspokojením, že půjdu do pekla spokojen.“

O šestnáct let později, kdy se před izraelským soudem už zcela aktuálně řešila otázka jeho „cesty do pekla“, prohlásí: „Budete se možná smát, ale věřím v Boha, v Otce a Ducha svatého. Nebylo mojí touhou zabíjet lidi. Kdybych ale měl splnit rozkaz velitele koncentračního tábora k zabití jakéhokoli množství Židů plynem či zastřelením, nezaváhal bych nad splněním tohoto rozkazu ani na minutu.“

Takhle – od rozkazu k rozkazu – se ubíral Eichmannův život.

Lemovaný utrpením a smrtí nesčetného množství zcela nevinných lidí.

KAPITOLA PRVNÍ
Vzestup muže, který si zpočátku
nevěděl rady se životem

VYTĚSNĚNÉ VZPOMÍNKY

„Byli jsme velká rodina, ale z dětství si nic závažného nepamatuji, žili jsme velmi obyčejně,“ svěří se Adolf nedlouho před svou smrtí. Mnozí se tomu podivovali a našli se i takoví, kteří se pustili do náročného pátrání v místech jeho dětství i dospívání. Doufali, že objeví bůhvíjaká tajemství, která třeba ve freudovském stylu osvětlí Eichmannovu vražednou zarputilost. Nenašli v podstatě nic. A tak se nabízí vysvětlení, že Adolf Eichmann vnímal sám sebe převážně jen ze zorného úhlu svého dospěle velkého „historického úkolu“, a to, co se dělo předtím a mělo, jak sám řekl, velmi obyčejnou podobu, ze vzpomínek prostě vytěsnil…

Zůstávají jen zprostředkované útržky.

Krátce před vypuknutím první světové války se rodina s osmi dětmi přestěhovala ze Solingenu do rakouského Lince, získala byt v centru města (Bischofstrasse 3) a Adolf Karl Eichmann se domohl společensky významnějšího postavení ve vedení městských služeb. Málo platné to bylo jeho manželce Marii, která zemřela v roce 1916 v pouhých dvaatřiceti letech. Možná to aspoň nepřímo souviselo s tím, že v předcházejícím období skoro bez přestání přiváděla na svět další a další děti. Otec Eichmann, který bude žít až do února 1960 a jen těsně se tedy mine s květnovým dopadením svého syna, jenž se tím v negativním slova smyslu stane „celosvětovou celebritou“, se tehdy, v roce 1916, musel zařídit ryze prakticky. Na půdě evangelické církve, kde byl presbyterem, se seznámil se svou druhou manželkou Marií Zawrzelovou, která pocházela ze zámožné rodiny a měla mezi svými příbuznými i Židy. Adolf Eichmanna všechno toto dění shrne ve vzpomínkách do jediné věty: „Moje nevlastní matka k nám vcelku dobře zapadla, zúčastňoval jsem se bez námitek i jejího denního předčítání z bible.“

Studentská Eichmannova léta provází jediná zajímavost.

Poté, co bez poklesků i potlesku zvládl lineckou základní školu, stal se jako zcela nenápadný mladý muž posluchačem Státní vyšší reálné školy císaře Františka Josefa, tedy ústavu, v jehož lavicích v letech 1900 až 1904 usedával jiný nenápadný mladý muž: měli dokonce shodné křestní jméno – jmenoval se Adolf Hitler. V budoucnu se tím bude Eichmann občas i chlubit, ale do té doby ještě zdejším korytem Dunaje proteče hodně vody. Jeho studentská přátelství začala však být – vzhledem k budoucnosti – přece jen trochu pozoruhodná. Kamarádil se například s Mischou Sebbou, synem lineckého židovského lékárníka. A do party je doplňoval Friedrich von Schmidt, syn hraběnky a rakousko-uherského polního maršála.

Eichmannovy školní výsledky nebyly dobré.

Rozhodně tedy neodpovídaly představám jeho otce, který chtěl, aby se nejstarší syn stal ve všech směrech vzorným mužem, občanem a vlastencem, jenž bude příkladem ostatním. Proto se musel Adolf učit hrát na housle, proto musel chodit šermovat a zúčastňovat se schůzek Křesťanského sdružení mládeže. Ne vše se však dařilo tak, jak si to táta Eichmann, který v té době už začal soukromě podnikat, zidealizovaně vysnil. V tom okamžiku uměl rázně zasáhnout. Což se událo v roce 1921, kdy udeřil do stolu a rozhodl, že syn se bude živit rukama, když na studium nemá hlavu, vůli a výdrž. A okamžitě to také zařídil: Adolfa ze školy odhlásil a zařídil mu učební poměr ve Vyšším spolkovém učilišti elektrotechnickém, strojním a stavebním.

Ani tady však mladý Eichmann neuspěl.

„Nebyl jsem pilným žákem,“ přizná i po mnoha desetiletích.

Učiliště opustil již po dvou letech a tedy bez jakéhokoli kvalifikačního vysvědčení. Vystřídal poté řadu zaměstnání, v těžební společnosti pracoval nějaký čas i pod zemí, pak s nevalnými výsledky prodával rádia. „V podstatě jsem si tehdy nevěděl rady se životem,“ zaznamená ve své zpovědi. Znovu zasáhnout musela rodina, v tomto případě nevlastní matka Marie. Využila svých vídeňských konexí a nasměrovala vyženěnému synovi další životní kroky. Devatenáctiletý Adolf Eichmann se po přímluvě přímo v ředitelských kruzích stal lineckým obchodním zástupcem věhlasné firmy Vacuum Oil Company. A zůstane dějinnou ironií, že toto místo, které bylo pro něho společenským posunem vpřed, získal po doporučení židovského ředitele – a také personalista, který ho ve Vídni jménem firmy přijímal a zaškoloval, byl stejného původu. Zatím si Eichmann s těmito paradoxními okolnostmi nelámal hlavu, a později je nebude příliš zdůrazňovat.

Stal se tedy, lidově řečeno, cesťákem v olejích a pohonných hmotách.

A i když by se dle předchozího dění dalo soudit, že to opět bude průšvih, vše dopadlo jinak. Eichmannovi se v tomto pracovním postavení začalo dařit a uplatnil tu své dosud netušené organizační schopnosti. Objížděl na motocyklu hornorakouská městečka a vesničky, prodával firemní produkty, pak i vybíral místa pro zřízení nových čerpacích stanic – a ještě o něco později povýšil na zástupce Vacuum Oil Company pro celý salzburský kraj. Vydělával tedy slušné peníze a vcelku úspěšně si vedl i v osobním životě. Zúčastňoval se společenských akcí, navštěvoval kavárny a pivnice, kde se také hodně politizovalo, někde levicově, jinde pravicově, tu nacionalisticky, tu liberálně, a našel si čas i na jezdecký klub, kde si – jak bude vzpomínat – „předplatil svého oblíbeného koně.“ A také se ve třicátém roce zasnoubil s dívkou ze spořádané středostavovské rodiny, s níž se však brzy poté rozejde a najde si… no, o tom až později.

Vše, zdálo se, směřovalo k zařazení do běžného životního proudu.

Zlomem se stal rok 1933.

V Německu se koncem ledna stal říšským kancléřem vůdce strany nacionálních socialistů (NSDAP) Adolf Hitler, tedy de facto Eichmannův skorospolužák z linecké reálky. A v květnu téhož roku si Eichmanna předvolal ředitel salzburské firemní pobočky Blum a oznámil mu, že nedobrá hospodářská situace ho nutí ke snížení počtu zaměstnanců, což chce řešit odchodem především neženatých mužů. Nabídl dohodu a velmi slušné pětiměsíční odstupné. Po letech vysloví Adolf Eichmann ničím nepotvrzenou domněnku, že „vzhledem k židovskému původu pana Bluma i dalších vysokých činitelů firmy mohlo jít o politicky motivovaný akt msty, neboť v té době jsem byl již nikoli zcela neznámým členem nejen rakouské odnože NSDAP, která se vymezovala proti nadměrnému židovskému vlivu ve společnosti, ale také příslušníkem oddílů SS.“

Takže msta…?

Židovské spiknutí…?

Pravděpodobně si to jen dodatečně a vlastně i alibisticky namlouval, ale brzy přijde čas, kdy se bude moci za tuto údajnou křivdu mnohonásobně pomstít.

PŘÁTELSTVÍ, NAD NÍMŽ SE VZNÁŠEL STÍN ŠIBENICE

Jako kdyby do příběhu náhle vstoupil někdo úplně jiný.

K přeměně obyčejného lineckého Eichmanna, zaměstnance nadnárodní firmy, v „nikoli neznámého člena NSDAP a SS“ došlo ve dvaatřicátém roce. Nepřímou roli v tom nevědomky sehrál Eichmannův otec, který se sice také stal řadovým členem nacistické strany, ale jako malý podnikatel se ve vlastním zájmu snažil vyjít se všemi. Mezi jeho obchodní a kavárenské přátele patřil ostřílený nacionalistický harcovník Andreas Bolek, který se v roce 1929 stal lineckým gauleiterem, tedy župním vedoucím NSDAP. A patřil mezi ně také významný zdejší právník Hugo Kaltenbrunner, jehož syn Ernst, o tři roky starší než Eichmann, se už od studentských let vyznačoval vyhraněným radikalismem. A byli to právě ti dva, Bolek a Kaltebrunner, kteří přivedou Adolfa Eichmanna na „tu správnou cestu pro chlapa tvého ražení.“

Dokonce je známo i datum, kdy k tomu došlo: 1. duben 1932.

„Župní vedoucí Bolek,“ vzpomíná Eichmann, „mě osobně pozval na schůzi NSDAP, která se v souvislosti s místními volbami konala v linecké pivnici Märzenkeller. Přijal jsem to pozvání, ale ještě jsem nebyl rozhodnut. Ale hned poté, co Bolek dokončil svůj přesvědčivý projev, přistoupil ke mně Ernst Kaltenbrunner oblečený v uniformě SS, přátelsky mi tykal a otevřeně dal najevo, že mají zájem o to, abych rozšířil jejich řady. Dokonce jsem si zapamatoval onu zvací větu: ‚Du… Du gehörst zu uns!’“

Tedy: „Ty… ty k nám patříš!“

Nezůstalo jen u slov: nabídl mu k podpisu stranickou přihlášku.

Oslovený mladý muž ji rovnou v pivnici podepsal.

Bylo rozhodnuto.

Šestadvacetiletý Adolf Eichmann se v dubnu 1932 stal členem nacistické strany s evidenčním číslem 899895. Za příslušníka SS byl přijat ještě v tomtéž roce, kdy složil přísahu, obdržel průkaz s pořadovým číslem 45326 a byl zařazen do hornorakouské SS Standarte 37, jejímž lineckým velitelem byl Ernst Kaltebrunner. Eichmann a Kaltenbrunner se tedy stali spolubojovníky, partnery a snad i přáteli. Oba budou v následujících letech uvnitř SS a posléze i ve vedení bezohledných represivních složek režimu rychle stoupat po mocenském žebříku a vzájemně si pomáhat. Jistě si to tehdy neuvědomovali, ale bylo to spojenectví ve zločinu, mnohonásobném zločinu, nad nímž se tudíž již od počátku vznášel stín šibenice. Ani jeden z nich oprátce neunikne, byť k tomu dojde v různém čase a na místech značně od sebe vzdálených.

ESESMAN NA PLNÝ ÚVAZEK A STAKÁŘSKÁ DCERKA OD BUDĚJOVIC

Třiatřicátý rok byl i pro rakouské nacisty divokým obdobím.

Povzbuzeni Hitlerovým nástupem k moci v Německu se i oni rozhodli pro masivní ofenzívu. V dubnu se v Innsbrucku konaly obecní volby a NSDAP tu získala 41,2 procenta hlasů. Nemínili se s tím spokojit. Následující propagační kampaň probíhala pod jasným heslem: „Po Innsbrucku přijde na řadu Vídeň, Linec a celé Rakousko!“ Kancléř Engelbert Dollfuss, představitel pravicové koaliční vlády, se rozhodl, že jim tento záměr překazí. Odložil volby, nechal uzavřít centrály nacistů, tedy takzvané hnědé domy, vyhlásil zákaz jejich periodik a nechal zřídit polovojenské jednotky na ochranu demokracie v Rakousku. Vyvolalo to samozřejmě četné nepokoje, hospodské bitky, výbuchy nástražných náloží, bouřlivá veřejné shromáždění. „Dolfuss je mrtvým mužem!“ psalo se v záhlaví ilegálně šířených letáků. Pravdou se toto tvrzení stane o rok později, v závěru července 1934, kdy v rámci pokusu o puč pronikne osmičlenná bojůvka nacistů až do budovy říšského kancléřství a Otto Planetta, původem z Vyškova na Moravě, prchajícího Dollfusse zastřelí několika ranami do zad.

V té době Adolf Eichmann nepobýval v Rakousku.

Již v srpnu 1933, kdy úřední tlak proti nacistům i v Linci zesílil, se rozhodl, že se, řečeno jeho slovy, „navrátí do země, kde byl zplozen, ale kde především bude moci být více užitečný.“ Ernst Kaltebrunner mu zprostředkoval potřebná spojení a Eichmann tedy „sbalil do kufru svou hnědou uniformu, jezdecký oblek a holínky“ – a vyrazil do bavorského Pasova. Už si zde ani nemínil hledat civilní zaměstnání, byl zřejmě rozhodnut stát se esesmanem na plný úvazek, což předpokládalo, že se podrobí také brannému výcviku. Absolvoval tuto několikatýdenní „přeměnu na vojáka“ ve výcvikovém prostoru SS v Klosterlechfeldu, řízeném bavorskou politickou policií, jejímž šéfem byl říšský vůdce SS Heinrich Himmler. Pravděpodobně si zde nevedl nejhůř, protože již v září ho nasadili k operační jednotce SS, která se v pohraničních oblastech starala o nacisticky orientované uprchlíky z Rakouska. Na sklonku roku byl povýšen na SS-unterscharführera, což se ve srovnání s armádní hodnostní stupnicí rovnalo četařské kategorii.

Zatím tedy nic moc, ale mohl to vnímat jako startovní etapu.

První polovina roku 1934 uběhla ve znamení dalšího výcviku, nyní už i ideového, a to v rámci Rakouské legie. To byl specializovaný útvar prvního pluku SS Deutschland, který sídlil v Dachau a byl cíleně chystán k nasazení v Rakousku. V té době však již Adolf Eichmann čím dál nutkavěji pociťoval, že by měl na víc, než mu nabízela jen služba u čistě bojových jednotek. Jinak ale v rámci SS velmi oceňoval „význam mužné soudržnosti, elitní semknutosti proti nepřátelům, výjimečného odhodlání.“ Když se však dozvěděl, že vzniká jakási bezpečnostní služba SS (sicherheitsdienst – SD), okamžitě zajel do Mnichova a služební cestou požádal o přijetí. Kladné vyjádření obdržel 29. září 1934. Sbalil si tedy zavazadla a vydal se do Berlína, kde se v Hohenzollernském paláci na Wilhelmstrasse číslo 102 poprvé v životě setkal s Reinhardem Heydrichem, kterého vůdce SS Himmler pověřil, aby zřídil a vedl tuto zatím nepočetnou bezpečnostní službu.

Až zpětně Eichmann pochopí, jak osudové to bylo setkání.

„Služební rozhovory s Heydrichem, který měl sklon k nadřazenému přístupu, nemívaly přátelskou podobu,“ napíše o tom po letech. „Přijímací pohovor byl v tom směru ještě horší. Reinhard Heydrich se mě vyptával na mou minulost, zkoušel mě z různých znalostí, ale nedával najevo, co si o mých vyjádřeních myslí. Odcházel jsem od něho s pocitem, že mě zřejmě nepřijme, a až dodatečně jsem se dozvěděl, že dal souhlas k mému v podstatě zaměstnaneckému převedení do Hlavního úřadu SD, což asi musel schválit i říšský vůdce SS Himmler. Ještě jsem pak prošel dalším školením a poté mě určili do oddělení V, referát I s označením Svobodné zednářství, kam spadalo také výzkumné pracoviště, muzeum a odborná knihovna.“

Zmíněné „zaměstnanecké převedení“ znamenalo i stanovení platu.

A brzy poté také možnost pořídit si byt v Berlíně.

Rozhodl se tudíž, že si uspořádá také svůj soukromý život. Od roku 1931 byl zasnouben: a to již podruhé. Odmrštěna byla dosavadní favoritka z lineckých měšťanských kruhů a přednost dostalo černovlasé, plnoštíhlé děvče, které kupodivu nepocházelo z klasického německého či aspoň rakouského prostředí. Kandidátkou na společný život s Adolfem Eichmannem se stala česká Němka Veronika Lieblová, narozená 3. dubna 1909 v obci Mladé u Českých Budějovic, kde její rodiče Matyáš a Marie vlastnili rozsáhlou zemědělskou usedlost. Jak se ti dva poznali? Eichmann se v tom směru nevyjadřoval, jeho partnerka však ano – byť velmi stručně, skoro v holých a dost naivních větách, a ještě k tomu s odstupem tří desetiletí: „Byla jsem na výletě v Linci. Šla jsem na koncert. Podívala jsem se a uviděla Adolfa. Byla to láska na první pohled.“ Eichmann vskutku o lásce nikdy nemluvil, to nebylo jeho téma, ale je také možné, že se ho na ni nikdo neptal. Do Mladého však jezdil rád a jsou o tom i v našich archivech četné úřední záznamy.

Rozhodnutí o svatbě padlo v druhé polovině roku 1934.

Řadu měsíců trvaly potom přípravy. Mužům SS, jimž bylo určeno, aby tvořili „pro současnost i budoucnost pilíř čisté rasy,“ se totiž nemohli ženit jen tak ze svobodné vůle a čistě dle vlastního výběru. Souhlas musel připojit i Hlavní rasový a osídlovací úřad SS, jemuž bylo třeba doložit několikagenerační árijský původ obou zájemců o manželský stav. Adolf a Veronika v této prověrce obstáli. Svatba se poté konala 21. března 1935 v bavorském Pasově, a to dokonce v kostele, protože slečna Lieblová, nastávající paní Eichmannová, na tom jako řádná katolička trvala.

První společný byt získali v Onkel-Herse-Strasse 34 v Berlíně-Britzu.

A o rok později se jim narodil první syn.

Překvapivě se však Eichmann nezachoval podle vzoru svého otce a nepoctil potomka svým křestním jménem. Do života tedy nevykročil další Adolf, ale jen obyčejný Hans.

OSUDOVÉ ROZHODNUTÍ: OD SVOBODNÝCH ZEDNÁŘŮ K ŽIDŮM

„Projevoval se v zaměstnání jako velmi snaživý mladý muž, který dával najevo, že to pomocí dalšího vzdělávání chce někam dotáhnout,“ zaznamenal do Eichmannovy personální složky jeho tehdejší nadřízený Gregor Schwarz-Bostunich, podivínský bělogvardějský emigrant, posedlý akademickými úvahami o celosvětovém spiknutí bolševiků, Židů a svobodných zednářů.

Snažení to ovšem muselo být dost nudné.

Spočívalo především ve jmenné kategorizaci desetitisíců členů německých zednářských lóží a třídění pečetních prstenů, medailonů a dalších rituálních předmětů. Po dokončení tohoto přehledu, což celkem trvalo několik měsíců, byla uspořádána ideologická výstava o „aktuální podobě svobodozednářského nebezpečí,“ kterou navštívili i přední nacističtí činitelé v čele s Göringem, Himmlerem a Kaltenbrunnerem. Jejich pochvala jistě Eichmanna potěšila, ještě více ho však zaujalo vyjádření jiného návštěvníka výstavy v honosném muzejním sále sv. Jana. „Nevím, zda vás tato dosavadní činnost uspokojuje, ale hodil byste se mi do mého oddělení. Pokud s mým návrhem souhlasíte, okamžitě to projednám s Heydrichem,“ řekl mu mezi čtyřma očima SS-untersturmführer Edler von Mildenstein, rodák z Prahy, absolvent tamní techniky, ale svým současným zaměřením novinář, publicista a údajně i znalec židovské a sionistické problematiky, kterého Heydrich požádal, aby v rámci Hlavního úřadu SD zřídil specializovaný židovský referát.

Edler von Mildenstein žádal okamžité vyjádření.

Eichmann přikývl a stal se zaměstnancem oddělení II/112.

Profesor David Cesarani, zasvěcený životopisec „architekta holocaustu“, ve své odborné studii uvádí myšlenku, kterou nelze necitovat: „Eichmann své rozhodnutí o nástupu do oddělení zaměřeného na Židy bude později zlehčovat. Obdobně jako své členství v NSDAP a vstup do SS se i tento životní posun pečlivě snažil líčit do SS jako obyčejný krok podnícený hlavně útěkem před nudou. Skutečně však jen pasivně přijímal cizí doporučení? Nelze přehlédnout, že o každý krok jeho pracovního života se rozhodujícím způsobem zasadil nějaký starší muž. Nejprve jeho dravý otec, pak Andreas Bolek, který ho přizval na schůzi NSDAP, a následně Kaltenbrunner, který ho vybídl ke vstupu do strany a SS. Nyní zasáhl Edler von Mildenstein zásadní, i když na pohled neškodnou pracovní nabídkou. Celý ten vývoj měl logiku. Eichmann se ubíral jedním vymezeným směrem. K Mildensteinovi možná opravdu přešel proto, aby unikl nezáživnému třídění zednářských tretek. Nezalekl se však vyhlídky na práci v oddělení zaměřeném na potírání židovského ‚nepřítele‘. Přidají-li se k tomuto jeho rozhodnutí tehdejší nacistické postoje a existující protižidovské zákony, je jasné, že nemohl mít sebemenší iluze o tom, co bude tato práce obnášet. Vstupoval do ideologické války proti Židům.“

A dodejme k tomu, že již brzy to nebude jen válka ideologická.

Bude to válka vyhlazovací.

Pravděpodobně si s tím zatím nelámal hlavu. Z jeho osobního hlediska nebylo důvodu, aby přechodu k programním židobijcům litoval. Už koncem roku 1935 se dočkal povýšení na SS-oberscharführera (praporčíka). A nezůstalo jen u toho. Sedmnáctého září 1937 se vedoucí pracovník ústředí sicherheitsdienstu SS-untersturmführer Dieter Wisliceny, rodák z Východního Pruska, s nímž se v průběhu děje ještě mnohokrát setkáme, rozhodl usednout k psacímu stroji, aby navrhl další Eichmannovo povýšení a připojil k tomu předepsaný způsob osobního zhodnocení:

„Rasa – nordický árijec.

Povaha – v práci spolehlivý, velmi svědomitý, soudružský.

Vzdělání – dobré obecné vzdělání.

Rozum – nadprůměrný.

Postřeh – znamenitý.

Postoj k nacionálním socialismu – Eichmann je přesvědčený nacionální socialista.

Chování – ve službě velmi dobré, v osobním životě bezúhonné.

Zdatnost – Sportovní medaili SS může získat až v roce 1938, protože si ve službě zlomil ruku.

Zaslouží povýšení?

Ano.“

Eichmannova kariéra se strmě drala vzhůru.

Měl našlápnuto, řekli bychom dnešním jazykem.

Věru cílevědomě a nutno mu přiznat, že pracovitě se v té době choval muž, který na počátku své dospělosti, tehdy ještě v Rakousku, otevřeně přiznával, že si „neví rady se životem.“ Usoudil zřejmě, že v oblasti tajných služeb lze za dané situace, kterou vnímal jako revoluční a plnou nadějí, dosáhnut mnohem lepšího osobního uplatnění, než by se mu to mohlo podařit kdekoli jinde. Přestože nebyl v minulosti, jak víme, studijním typem, nyní se to pokoušel dohnat. Dopodrobna se prokousal propagandistickými texty o ideálech rasové čistoty a pominout nemohl samozřejmě ani bibli nacionálního socialismu, tedy Hitlerou knihu Mein Kampf. Dal však také na radu svého „objevitele“ Edlera von Mildensteina, aby se seznámil i se základními díly těch, s nimiž je jim určeno se potýkat. Obstaral si tedy knihy Theodora Herzla Judenstaat (Židovský stát) a Adolfa Böhma Die Zionistiche Bewegung (Sionistické hnutí). A dokonce pak šel ještě dál, koupil si učebnici hebrejštiny a začal zdolávat první lekce. S odmítnutí se setkal jeho návrh, že by si k vylepšení jazykových schopností najal rabína, kterého by z fondu sicherheitsdienstu platil třemi markami na hodinu, a dokonce mu bylo výstražně naznačeno, že by takový styk s židovským duchovním odporoval platným rasovým zákonům.

VÝLET DO PALESTINY

Jiný Eichmannův nápad však zamítnut nebyl.

„Včera se to projednalo. Heydrich nás posílá na studijní cestu do Palestiny,“ počátkem září 1937 mu oznámil jeho bezprostřední nadřízený SS-oberscharfüher Herbert Hagen, který měl sice vyšší hodnost, ale bylo mu pouhých čtyřiadvacet let.

Překvapující rozhodnutí?

Ano i ne.

Byly tu přece výchozí ideologické postuláty, jimiž se práce židovského referátu v rámci SD řídila: „Boj proti Židům tvoří od začátku základní princip nacionálního socialismu. Řešení židovské otázky může spočívat pouze v naprostém očištění Německa od všech Židů.“ V tajné pracovní studii, sepsané již počátkem roku 1937, Eichmann tuto myšlenku prakticky rozvedl: „Židé jsou národ propojený penězi. Aby se Německo zbavilo Židů, je třeba všemožně podporovat jejich vystěhovalectví, k němuž se však nechají dotlačit jen tehdy, bude-li zčásti, ale raději zcela zničena ekonomická základna jejich života v naší zemi.“ Byla to jasná direktiva: ožebračit a vyhnat! Kam však vyhnat? I v tomto směru měl odborný referent sicherheitsdienstu Adolf Eichmann jasno: „Bylo by vhodné je směrovat k tomu, aby se stěhovali do zemí, které neohrožují přímé německé zájmy, jako třeba méně rozvinuté a odlehlé státy v Jižní Americe, Africe a Asii, jmenovitě lze připomenout především Palestinu.“

Takže Palestina, oblast plná sváru – tehdy a vlastně dodnes.

Země Hospodinem prý zaslíbená Abrahámovi a jeho potomkům.

Eichmann se o toto „palestinské téma“ začal hlouběji zajímat. Studoval archivy, navštěvoval sionistické organizace, v květnu 1937 zajel také do Horního Slezska, kde měli tamní Židé pod ochranou Společnosti národů status chráněné menšiny. A setkával se samozřejmě i s různě věrohodnými a často tajuplnými osobnostmi, které se toulaly Evropou a tak či onak se zabývaly židovskou otázkou. Jedním z takových mužů byl jistý Fievel Polkes, který jako světaznalý obchodník a politický lobbista pracoval pro Haganu, což byla podzemní židovská armáda v Palestině, tajně podléhající Židovské agentuře (ústřednímu řídícímu orgánu sionistického hnutí).

Eichmann se rozhodl, že se s Polkesem sejde.

Došlo k tomu v luxusním berlínském hotelu Zur Traube (U Hroznu) poblíž zoologické zahrady. Po vydatné večeři a dlouhé debatě došlo k zvláštnímu zjištění. „Oba jsme hovořili velmi otevřeně,“ vypověděl o tom Eichmann po letech, „protože jsme brzy dospěli k závěru, že se zájmy našich organizací v mnoha směrech shodují a proto by bylo dobré navázat spolupráci.“ Zní to podivně, ale jádro té shody lze snadno nahmátnout: hitlerovské Německo se v dané chvíli chtělo zbavit co největšího počtu Židů, a Hagana by naopak uvítala přistěhovalecké posily. Proto také během druhé schůzky Fievel Polkes při sklence vína navrhl: „Co kdybyste se zajel podívat do Palestiny? Mohlo by to pro vás být užitečné.“ Eichmann přikývl, ale nebyl si jist stanoviskem nadřízených, především tedy Heydricha.

Všemocný šéf sicherheitsdienstu rozhodl kladně.

„Ať jede,“ řekl a protože si vše vždy držel pod kontrolou, dodal k tomu: „Ale ne sám. Chci tam mít také Hagena.“

Bylo to jasné. O Heydrichových rozkazech nebylo zvykem diskutovat. Vybrané dvojici příslušníků SD přidělili nějaké peníze na cestovní vybavení a příslušné oddělení jim připravilo krycí identitu. Eichmannovi nachystali novinářskou akreditaci listu Berliner Tagblatt, Hagen se vydával za studenta. Šestadvacátého září 1937 nastoupili v Berlíně do rychlíku a dopravili se přes Polsko a Rumunsko do přístavu Constanta, kde pro ně byla předobjednána kajuta na parníku Romania. Vypluli 29. září o půlnoci a se zastávkami v Istanbulu, Pireu a Bejrútu dorazili v podvečer 2. října do přístavu Haifa.

V té chvíli však jejich původní záměr ztroskotal.

Protože Haifa tvořila součást britského mandátního území, což byla forma protektorátu, nesmlouvaví úředníci Jeho Výsosti dovolili „novináři a studentovi“ vstup na pevninu pouze turistickou formou, tedy jen na čtyřiadvacet hodin. Co jiného jim zbývalo, než této možnosti přikázaným způsobem využít, udělat si prostě výlet? „Najali jsme si drožku,“ uvádí se v jejich hlášení, „a objeli jsme moderní židovské přístavní město, dále jsme shlédli kolonii, kde žili němečtí protestanti, a vystoupali jsme také na legendární horu Karmel, odkud je výhled na židovské zemědělské osady v údolí Jezreel.“

To bylo všechno. Třetího října parník Romania odplul z Haify do egyptské Alexandrie, odkud oba cestovatelé odjeli vlakem do Káhiry, kde se opakovaně a pokaždé marně pokoušeli získat víza do Palestiny. Přijel sem sice za nimi prostředník Fievel Polkes, ale předchozí berlínskou shodu z hotelu U Hroznu se nepodařilo obnovit. Polkes totiž požadoval, aby se Židům odcházejícím z Německa umožnilo převézt si do Palestiny kapitál ve výši alespoň 1000 liber, což zejména Hagen odmítal a trval na tom, že je v zájmu říše, aby majetek odcházejících Židů zůstal v Německu.

Nazpět do Berlína dorazili 26. října.

Na první pohled to byl promarněný měsíc, ale nic to neměnilo na skutečnosti, že Eichmann začal být považován za odborníka na židovské vystěhovalectví. Když se v listopadu 1937 konala v Berlíně ideová konference sicherheitsdienstu, Eichmannovi tu bylo umožněno přednést jeden ze základních referátů s názvem Světové Židovstvo: politická činnost a vliv této aktivity na Židy usídlené v Německu.

Sklidil potlesk – dokonce i Heydrich si ho prý cenil.

Rok 1937, období nesporně stoupajících Eichmannových pracovních úspěchů, se blížil ke konci. „Netušila jsem, že to budou poslední Vánoce, které jako rodina prožijeme v Berlíně,“ o více než dvacet let později se svěří novinářům paní Veronika Eichmannová.

Mnohé stěhování měla tehdy ještě před sebou.

O tom, co bude, však hovořili i jiní. Třeba režimní šéfpropagandista Joseph Goebbels. „Již brzy, velmi brzy, možná již v příštím roce ukážeme Evropě a světu,“ hřímal v přednovoročním projevu, „jakých činů je schopen národ, který jednotně a nezastavitelně kráčí za cíli svého vůdce. Naši protivníci zažijí mnohá překvapení.“

Nutno k tomu dodat, že velmistr lži se tentokrát dotkl pravdy.

KAPITOLA DRUHÁ
Ve vrcholu pyramidy zla

VÍDEŇSKÝ POCIT ADOLFA EICHMANNA: „MÁM JE V HRSTI!“

Dvanáctý březen: „Říšskoněmecká vojska překročila hranice a započala s obsazováním…“

Rok 1938: počátek otevřené německé agrese.

Postupnými kroky se uskutečňovala na první pohled velikášská, leč bohužel i zcela naplněná vize říšského kancléře Adolfa Hitlera, který 5. listopadu 1937 na tajné strategické poradě prohlásil: „Cílem německé politiky je zabezpečit si a udržet masy lidí a jejich množství zvětšit. Jde o problém prostoru. U Rakouska a Československa se ani zdaleka nejedná o pouhé korektury hranic, ale o úmysl osvobodit deset milionů Němců žijících na těchto územích.“

S pomocí páté kolony, která tam – jak již víme – působila již řadu let, padlo v půli března 1938 nacistům do náručí führerovo rodné Rakousko. Ostudným doprovodným jevem, skvrnou na rakouské historii, byl následný několikadenní pogrom, při němž si zdejší stoupenci nacistů a další občané násilně vyřizovali účty se stoupenci republiky, komunisty, sociálními demokraty – a hlavně také Židy. Docházelo k rabování židovských obchodů a k hromadnému veřejnému ponižování. Filmové záběry o tomto dění se rozběhly do světa: měly varovat, ale nevarovaly dostatečně. Zatčena byla také většina židovských předáků, do rakouských zákonů se okamžitě včlenila všechna v Německu již zavedená rasová opatření, načež – dle záznamů vídeňského kronikáře – „celou židovskou komunitou otřásla hrůza a zoufalství.“

Za této situace se do Vídně dostavil Eichmann.

V Rotschildově paláci na Prinz-Eugen-Strasse 22, v někdejším letohrádku prince Evžena, který pro své potřeby zabrala ústředna sicherheitsidenstu, si zařídil kancelář a nadřízené v Berlíně požádal o „přidělení posil, neboť si v nejbližší době bude muset poradit s osudem zhruba 200 000 rakouských Židů.“ Z tónu jeho tehdejšího vyjadřování vyplývá, že se SS-untersturmführer, tedy de facto pouhý podporučík Adolf Eichmann, který si na své povýšení hned o dvě příčky musel ještě pár měsíců počkat, již cítil být na poli protižidovské politiky v obsazeném Rakousku jedním z uznávaných šéfů.

Oficiálního stvrzení tohoto postavení se dočkal 1. srpna 1938, kdy byl jmenován výkonným vedoucím vídeňské Ústředny pro židovské vystěhovalectví. Byl to nesporně další přelom v zavrženíhodné kariéře Adolfa Eichmanna. Norimberský žalobce Robert Kempner označí toto období za „odrazový můstek ve zločinné dráze muže, pro něhož lidské životy ztrácely svou původní a z hlediska morálky nedotknutelnou hodnotu,“ zatímco historik Gerald Reitlinger zvolí přímočařejší hodnocení:

„Eichmann v těch dnech nastoupil dráhu masového vraha.“

Moc, po které zřejmě toužil a nyní ji poprvé v životě získal, mu nesporně lichotila a především ho povýšila ve vlastních očích. Ale také mu tato moc, jak to tak bývá, začala hlubinně měnit charakter. Pocítili to mnozí z těch, kteří s ním tehdy spolupracovali či jinak přicházeli do styku. Stával se cynickým sebestředným nadutcem. „Co do vzhledu působil Eichmann velmi dobře, byl vysoký, stále pečlivě upravený, na míru ušitá uniforma SS mu slušela, vystupoval sebejistě, a jako kdyby si začínal hrát na pánaboha,“ vyjádřila se o něm jeho vídeňská sekretářka. A ani sám Eichmann svůj pocit nadřazenosti nijak netajil. Kolegovi ze sicherheitsdienstu Herbertu Hagenovi, s nímž byl v předchozím roce na cestě do Paletiny, poslal z Vídně do Berlína jásavé sdělení:

„Všechny židovské organizace v Rakousku dostaly rozkaz předkládat mi každý týden hlášení. První vydání listu Zionistische Rundschau vyjde v pátek příští týden. Nechal jsem si předložit rukopisy a zrovna se věnuji nudné cenzořině. V jistém smyslu to budou ‚moje’ noviny. Každopádně ty pány pěkně převezu, to mi věř. Nařídil jsem židovské obci a Rakouské sionistické organizaci, že musí do května 1939 připravit vystěhování celkem 20 000 nemajetných Židů, a oni to slíbili splnit… Mám je v hrsti, bez porady se mnou se neodváží udělat ani krok. Tak to má být, protože pak se to lépe uhlídá.“

Slova, k nimž netřeba nic dodávat.

Snad jen to, že Eichmann ve své sebestřednosti trochu i přeháněl. Židovská otázka ve svém souhrnu nespadala tehdy ještě zcela pod kuratelu operativních a jaksi předvojových složek sicherheitsdienstu. Významný vliv si v tomto směru přidržoval i druhý muž ve vedení říše, tedy nikoli nezištný a marnivě hrabivý maršál Hermann Göring, který teprve v červenci 1941 stanoví šéfa SD Heydricha „pověřencem pro řešení židovské otázky v Evropě“. Se svými názory přicházeli samozřejmě i zástupci ministerstva zahraničí, vedení armády a další říšských orgánů. Nehledě na tyto vnější vlivy však vše naznačuje, že Eichmannovi byla tehdy ve věci bezohledného nátlaku na židovské vystěhovalectví nejen ve Vídni, ale v celém Rakousku ponechána až extrémní míra osobních pravomocí.

„Nejdelší bič na jejich vyhnání tady držím já,“ pochlubí se při pijatice v jedné z vídeňských hospod úlisnému kolegovi Dieterovi Wislicenymu, který si to pro vhodnou chvíli uchová v paměti.

A také tu pomyslnou délku biče dával patřičně najevo

„Navštívil jsem tehdy Vídeň a byl to pro mě jako pro právního teoretika, který se málokdy vyskytoval v terénu, silný zážitek,“ napsal ve svých poválečných vzpomínkách Bernhard Lösener, který byl po řadu let vysokým činitelem říšského ministerstva vnitra a později vystupoval i jako svědek v Norimberku. „Všude mě osobně prováděl Eichmann. Nádherné staré sály a chodby Rothschildova paláce, jimiž museli židovští vystěhovalci projít, aby získali potřebné dokumenty, byly přecpány již na pohled zoufalými a vystrašenými lidmi. Mnozí plakali. Raději jsem se k nim ale nepřibližoval, protože jsem cítil, že i mě a mé reakce na to, co vidím, Eichmann hlídá. Povšiml jsem si, jak přítomní reagují na jeho příchod. Ženy v hrůze odtahovaly děti, jakmile Eichmanna uviděly, a on klidně kráčel, jako by procházel prázdnou ulicí, a čekající nešťastníky odstrkoval z cesty… O něco později mě zavedl do kanceláře zdejší Židovské náboženské obce, aby si zde vyslechl povinnou zprávu o její činnosti. Svolal si je, ale pak je zcela záměrně nechal na sebe čekat celé hodiny. Jakmile jsme vešli do místnosti, okamžitě vyskočili ze židlí a postavili se, jako by se nacházeli před velícím důstojníkem. Byli to lidé většinou staršího věku, pověření správou různých záležitostí týkajících se vídeňského synagogálního společenství. Eichmann oddrmolil jejich jména, položil otázky, načež oni odříkávali hlášení jako cvičená zvířata. Ve tvářích se jim přitom zračil oprávněný smrtelný strach.“

Osmatřicátý rok Eichmanna změnil.

Ze snaživého úředníka se stával tím, čím bude v míře ještě obludnější v letech následujících: nelítostným tyranem, který kráčel kupředu a za jehož zády zůstávalo nezměrné množství zoufalství, beznaděje, sebevražd, zničených rodin, rozbitých životních jistot. V létě ho mimořádně povýšili na SS-obersturmführera (nadporučíka), což už byla konečně hodnost, za kterou se při výkonu „rychlé vystěhovalecké očisty Rakouska od nejméně sto tisíc Židů,“ jak to sám definoval, nemusel stydět. Zhruba v téže době se rozhodl, že do Vídně přemístí i svou rodinu. Skromný berlínský byt, který jim musel stačit v manželských začátcích, se pro nyní už tak mocného muž nehodil. V daném mocenském postavení velmi snadno obstaral kvalitnější obydlí ve Favoritenstrasse 14 ve IV. vídeňském obvodu. Vytvořit si zde dlouhodobý domov se však manželům Eichmannovým nepodařilo, v tom směru bude Eichmannovo „historické poslání“ příliš toulavé. Brzy se jim narodí druhý syn – dostane jméno Horst, ale v té době už paní Veronika věděla, že je před rodinou další stěhování.

Čekala je Praha.

KDO NYNÍ PŘIJDE NA ŘADU?

Nebylo o tom pochyb.

Jízdní řád hitlerovských expanzí měl až dosud značně předvídatelnou podobu. Sotva se poněkud uklidnilo znepokojení světové veřejnosti nad „anšlusem“ (připojením) Rakouska, už tu byl najednou další protivník, jehož existence vzdorovala zájmům Německa. Nenáviděné Československo, ostrůvek demokracie ve střední a východní Evropě. Říšská propaganda započala líčit tuto zemi jako krutý žalář německé menšiny, která úpěnlivě volá po svém osvobození. „Pan Beneš, nebo já!“ vyostřil Hitler svůj svár s mužem na Pražském hradě, ke kterému cítil až patologickou osobní zášť.

Československo bylo poté zdoláno dvojím úderem.

Tím prvním již na podzim 1938, kdy nás ostudná dohoda z Mnichova oloupila o pohraniční oblasti, tím druhým v polovině března 1939, kdy se s německou podporou odtrhlo Slovensko, území Čech i Moravy bez většího odporu obsadily jednotky wehrmachtu a vznikl vnucený nám protektorát.

Dění, jež ovlivnilo i Eichmannovu pracovní náplň.

Dokonce už počátkem listopadu 1938, krátce poté, co si slovenští separatisté vymohli značné autonomní pravomoci, pozvali nejradikálnější z tamních radikálů Adolfa Eichmanna do Bratislavy, aby jim tlumočil své zkušenosti s protižidovskou vystěhovaleckou politikou. Eichmann tehdy do záznamu o cestě napsal, že „Slovensko by se již brzy mohlo stát vzorovou zemí v radikálním a vládou podporovaném přístupu k očistě země od židovstva,“ ale k tomu v plné šíři dojde až později. Půl roku po Bratislavě začal Eichmann pravidelně navštěvovat Prahu. Tehdy už protektorátní Prahu. A nebyly to cesty jen tak náhodné.

Výsledek organizačního úsilí se dostavil v červenci 1939.

Prag-Streschovitz, Schillstrasse 11 (dnes Dělostřelecká ulice).

Adresa, kterou si leckdo z přeživších uchoval v paměti.

Reprezentativní vila, v předchozím období patřící vyslanectví Holandského království, byla vybrána, aby posloužila jako centrála protižidovských opatření nejprve na území Prahy a nejbližšího okolí, od února 1940 plošně v celém Protektorátu Čechy a Morava. Zakládací listinou říšského protektora Konstantina von Neuratha byla 15. července 1939 zřízena a o týden později za účasti Adolfa Eichmanna a dalších hostů slavnostně otevřena pražská Ústředna pro židovské vystěhovalectví (Zentralstelle für jüdische Auswanderung Prag), zbudovaná podle již osvědčeného vídeňského vzoru. Nepodařilo se dohledat, kdo se o výběr právě tohoto objektu zasloužil, ale stojí za zmínku, že jen krátkou procházkou se ze Schillstrasse dalo dojít do tehdejší Molischovy ulice 22 (U Laboratoře), kde se na delší dobu, vlastně až do konce války, usadila po odchodu z Vídně Eichmannova rodina.

Chod ústředny, řídící se – zatím – zásadou „ožebračit a vyhnat,“ se ihned rozběhl do obrátek. Významný vliv si tu pochopitelně ponechával Eichmann, jemuž byla také adresována všechna souhrnná hlášení, ale formálními vedoucími ústředny byli postupně dva nacističtí činitelé, jimž toto pražské angažmá nepřineslo štěstí. Vyšší důstojník SS Franz Walter Stahlecker, Heydrichův oblíbenec a chráněnec, původním povoláním právník, opustil závětrnou Prahu již v roce 1940. Působil pak v Norsku, ale „vrcholu kariéry“ dosáhl v Einsatzgruppe A, která postupovala za Skupinou armád Nord a v prostoru Pobaltí a části Ruska až k Leningradu masově likvidovala „protivníky říše“. V zimě roku 1941 ohlásil Stahlecker do Berlína, že jeho muži popravili 249 420 Židů. Brzy poté byla do počtu mrtvých započtena ještě jedna položka: Stahlecker padl při střetnutí se sovětskými partyzány nedaleko města Krasnogvardějsk – a to 23. března 1942. Zhruba o šest týdnů tak v cestě do nenávratna předběhl Reiharda Heydricha, který si ho kdysi, v roce 1935, vybral do vedení sicherheitsdienstu. Po odchodu Stahleckera řídil pražskou ústřednu blízký Eichmannův spolupracovník Hans Günther, původem z Erfurtu, a i jemu se stali osudnými partyzáni. V tomto případě čeští: Günther zahynul 5. května 1945 poblíž Hlásné Třebáně.

Ale to nás proud času zahnal až příliš daleko.

Ještě leccos je třeba dopovědět k létu a podzimu roku 1939, kdy v souvislosti s německým napadením Polska a tedy i vypuknutím druhé světové války čekal Eichmanna další postup do vyšších pater říšské politiky. Již 21. září 1939 ho povolali z Prahy do Berlína na tajnou poradu, kde se řešily otázky uspořádání poměrů na obsazovaném polském území a kde padlo rozhodnutí, že hlavní pravomoci v tomto směru připadnou bezpečnostním složkám, v jejichž čele stáli Himmler, Heydrich a šéf gestapa Müller. A právě od Heinricha Müllera se Eichmann dozvěděl, že se už nepočítá s jeho dalším pobytem v Praze a v nejbližší době mu bude svěřeno vedení Říšské ústředny pro židovské vystěhovalectví se sídlem v berlínské Kurfürstenstrasse 115–116.

Takže další stěhování…

Tady však Eichmann-manžel narazil. Paní Veronika mu připomněla, že se během čtyř let stěhovali již třikrát, v čemž už nemíní pokračovat. Dala najevo, že vila v Praze-Střešovicích, kde se v přízemí usadila i její sestra s manželem, jí vyhovuje a míní zde setrvat, jak se po mnoha letech vyjádří, „až do konce války,“ přičemž nemohlo být pochyb o tom, jaký konec války si tehdy optimisticky představovala. Eichmann tedy putoval do Berlína sám. Těžko říct, s jakými pocity, ale jedno je jisté: v nejbližších letech ho čekalo tolik povinností spojených s cestováním, že by mu na rodinu tak jako nezbývalo mnoho času.

AŤ MLUVILI, JAK MLUVILI, BYL TO JAZYK VRAHŮ

Rychlým vojenským rozdrcením Polska padly četné zábrany a nacističtí předáci začali otevřeněji než dřív hovořit o tom, jak si představují podobu té části světa, která se nachází či bude brzy nacházet pod jejich kontrolou. Sám Adolf Hitler 6. října 1939 v triumfálním projevu k poslancům Říšského sněmu výrazně odkryl karty: „Porážka Polska otevřela cestu k přesídlení národností a novému etnickému uspořádání, v jehož rámci se radikálním řezem vyřeší i židovská otázka.“

Už tedy ne jen pouhý tlak na vystěhování, ale radikální řez.

Náznak toho, k čemu dojde.

Náznak – ale již nyní v tom vnímáme jazyk vrahů.

Zcela tomu odpovídá i první rozkaz, který byl uložen Eichmannovi v jeho nové funkci. Vůdce dal najevo, že chce, aby z Katovic byli bezodkladně a všemi možnými prostředky odstraněni všichni Židé a město poté připojeno k východnímu Hornímu Slezsku. Podobných rozkazů přibývalo potom geometrickou řadou. Započaly nucené a četnými ztrátami na životech provázené přesuny statisíců lidí, chystalo se zřizování ghett – a v mnoha případech byla vůdčí role za zajištění těchto akcí přenesena na Eichmanna, kterého šéf RSHA Heydrich 19. prosince 1939 jmenoval „zvláštním referentem pro vyklizení východních provincí“ (referát IV D 4 – emigrační a evakuační agenda). „Podílel jsem se tehdy na mnoha nedozírných historických změnách, dopadala na mne váha odpovědnosti za to, co se dělo, ale před povinnostmi nebylo kam uniknout,“ vypoví Eichmann při vyšetřování v Izraeli.

Dle všeho se o uniknutí ani nepokoušel.

Proč také, když úspěšná válečná tažení zatím potvrzovala tezi o neporazitelnosti hitlerovských armád? V dubnu 1940 německá vojska obsadila Dánsko a vylodila se v Norsku. V červnu téhož roku se kapitulací Francie vítězně uzavřelo západní tažení wehrmachtu (Holandsko, Belgie, Lucembursko, Francie). V dubnu 1941 Němci zahájili útok na Jugoslávii a Řecko.

Byly to mezníky válečné historie.

Ale nejen to: i četných Eichmannových aktivit.

Vojáci bojovali a dobývali území, ti, kteří přicházeli za nimi, měli na starosti teror. Málokterý z nacistických hodnostářů tehdy najezdil tolik kilometrů jako Eichmann: přirovnat bychom ho mohli k obchodnímu cestujícímu s brutalitou a násilím. V březnu 1941, kdy v horečném tempu vrcholily přípravy na operaci Barbarossa, tedy napadení Sovětského svazu, což Hitler vnímal jako křižácké tažení proti židobolševismu, se také do podoby, která zůstane až do konce války, upravila organizační struktura v rámci RSHA. Pod Eichmannovým vedením vznikl referát IV B 4 se stručným, ale úderným vymezením činnosti: židovské záležitosti. Vše bylo připraveno ke krokům, které z logiky vývoje nemohly nepřijít.

Dne 22. června 1941 silná německá armádní uskupení udeřila na Sovětský svaz. Započala válka, kterou sám říšský kancléř označil za ideologickou a vyhlazovací.

Vyhlazovací.

Slovo, které již brzy, velmi brzy, získá hmatatelnou vypovídací hodnotu.

VŮDCE NAŘÍDIL…

Září 1941.

Německým vojskům se na území Sovětského svazu zatím dařilo a tomu odpovídala i atmosféra v nejvyšších říšských kruzích. Rozhodli se až do absurdna posunout hranice svých rozhodnutí. A právě v té době si k sobě Heydrich pozval Eichmanna, povýšeného již předtím na SS-obersturmbannführera (podplukovníka), což byla nejvyšší hodnost, jaké dosáhl. Nebylo to obvyklé setkání, jedno z mnoha. Šéf RSHA Eichmanna hned v úvodu upozornil, že to, co mu nyní jako říšské tajemství sdělí, má zásadní význam pro jeho budoucí práci. „Jste ochoten podílet se na dějinně závažném úkolu, největším, jaký si umíte představit a jaký vám byl kdy svěřen?“ položil prý formální otázku, ale nečekal na vyjádření a řekl: „Vůdce nařídil fyzickou likvidaci všech Židů na říší ovládaném území. Zdůrazňuji, že tím má na mysli bez výběru všechny Židy. Je to válka, kterou německému lidu vnutilo mezinárodní židovstvo, a my se s tím musíme čestně vyrovnat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Půjdu do pekla spokojen.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.