Tamara Ludvová

Máš krásné oči, když pláčeš, nevěsto

aneb

Jeden život, jedné ženy

Tamara Ludvová

MÁŠ KRÁSNÉ OČI, KDYŽ PLÁČEŠ, NEVĚSTO

aneb

Jeden život,

Jedné ženy

Tribun EU

2012

Tamara Ludvová

Máš krásné oči, když pláčeš, nevěsto

© Tamara Ludvová

Obsah

ÚVOD

Č ÁST PRVNÍ

Slzy a láska

Nebránila jsem se ani „jako“…

Máš krásné o č i, když plá č eš…

Krásná Marie…

Zasloužíš si víc…

To nesmíš, kot ě moje…

Snad ta noc za to stála…

Naše tajemství…

Tomáš nebo Pavel???

Sama, ale š ť astná…

Č ÁST DRUHÁ

Náplast na rány

Facka? Nebo argument?

Ukradené chvilky

Co te ď ? Co ř íct?

P ř ekvapení

Necht ě l jsem být bez tebe…

Láska a kamení

Komise!

Lásko, promi ň …

Maminko moje zlatá…

Č ÁST T Ř ETÍ

Svatba a smrt….

Stýská se mi…

D ě ti rozhodují!

St ě hování

Život nep ř elstíš…

A jak je to dnes?

ÚVOD

Pojďte se se mnou vrátit do let kdy nám bylo sedmnáct, kdy svět měl růžový nádech a vše se zdálo jasné a krásné.

Příběh vás povede z let sedmdesátých až do dnešních dob.

Prostě příběh slečny, maminky i babičky.

Její lásky, útrapy, slzy radosti i zlosti, neštěstí i smrt.

Xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Sedmnáctiletá panenka co má život před sebou. Romantické představy o lásce a štěstí.

Taková jsem byla já, ale život potvůrka, smýšlel trochu jinak.

ČÁST PRVNÍ

Slzy a láska

Kapitola 1.

Celý týden vymýšlím, proč za ním nejet. Je to přeci jenom nafoukaný, ješitný číšník, který si myslí, že když má peníze, všichni si sednou na zadek. Přesně! To je něco pro mě. Ne a ne! Nesnáším tyhle typy, ale jak se ho zbavit? Tak dlouho jsem o tom přemýšlela, až mě dostala vlastní zvědavost a touha ho trochu pokořit. Přeci jenom tam pojedu, abych tu jeho ješitnost a domýšlivost trochu zkrouhla. Pochopitelně jsem šla za dámu.

Oblékla jsem si tmavě zelenou úzkou sukni, kombinovanou černým proužkem a světle zelenou lurexovou halenku. Zelená stuha se stříbrným vláknem v mých hnědých dlouhých vlasech to vyšperkovala k dokonalosti. Černé lodičky, kabelka na krku jemný zlatý řetízek a na zápěstí náramek. Nenápadně nalakované nehty a modré oči zvýrazněné černou linkou. I rtěnka odvedla dobrou práci.

Byla jsem spokojená

A tak jsem v pátek nastoupila do autobusu.

Cíl cesty - malé městečko s nevelikým krásným hotýlkem. Tak tady „můj“ číšník pracoval. Chodím okolo hotelu, prohlížím si ho velkými přízemními výlohami a začínám mít pěknou trému.

Nevím proč, ale svírá se mi žaludek a probíhá mnou divné nepochopitelné chvění. Právě ve chvíli kdy jsem se odhodlala vstoupit, vyběhl ven číšník se slovy:

„Dobrý večer, slečno, jste očekávána, prosím následujte mne.“

Trochu mě to zaskočilo, ale jenom jsem kývla a šla za ním.

Šli jsme přes krásnou, honosnou recepci, která ústila jedním směrem do restaurace a druhým na hotelové pokoje. Číšník mi v recepci bere kabát a ukazuje směrem k restauraci. Otvírá velké prosklené dveře a uvádí mě ke stolu.

Všechny stoly jsou pokryty ubrusy s jemně laděnou kostkou. Jen jeden stůl má sněhobílý ubrus a na něm kytici rudých růží. Podotýkám, že sehnat růže v lednu musel být nadlidský výkon.

Sedám si ke stolu a začínám mít divné tušení: „Proboha, kam jsem se to dostala a kde vůbec ten můj věčně otravující nápadník je?“

Najednou, ani nevím jak, stál přede mnou usměvavý, v padnoucím smokinku a s neposlušnými vlnami na hlavě. Se slovy:

„Ahoj lásko, hned se ti budu věnovat,“ mi políbil ruku a čelo. Postavil přede mě sklenku svařeného vína a odkráčel zkasírovat vedlejší stůl. Nevím, kde se to v něm vzalo, ale pohyboval se po place jak ryba ve vodě. Vyzařovalo z něj nepopsatelné charisma a šarm. A mně začalo nějak divně tlouct srdíčko.

Po chvíli se ke mně vrátil, položil na stůl klíče od pokoje a mile bez domýšlivého tonu řekl:

„Jsi určitě po cestě unavená, běž si na pokoj odpočinout, pak tě vyzvednu a můžeme si jít zatančit.“

„Dobře, mně to vyhovuje,“ říkám, a hlavně si potřebuji udělat v sobě pořádek. Začínám mít v hlavě trochu rušno.

Opět přišel číšník, aby mě vyprovodil na pokoj (to mu nestojím za to, aby mě vyprovodil sám?) Nevím proč, ale dělalo mi vlastně dobře, že se o mě stará jeho číšník, ale taky mi to trochu vadilo. Pokud to byla jeho hra, jak nebýt otravný nápadník, tak se mu to dařilo. Jenom nevím, jestli je to dobře pro mě.

Číšník mi otevřel dveře do pokoje, popřál pěknou zábavu a zmizel. Byl jako ze starého filmu. Bylo to příjemné, ten Pavel – tak se totiž ten otravný nápadník jmenuje – věděl moc dobře, co dělá. Byl o šest let starší, měl maturitu, nedodělanou vysokou a mně bylo pouhých sedmnáct. Pochopitelně jsem si myslela, že vím úplně vše. Opak byl pravdou.

Když jsem vstoupila do pokoje, zůstala jsem stát v němém úžasu. Na stole opět stála kytice růží, v rohu pokoje byl zrcadlový bar, ve kterém nebylo zapomenuto na nic. Stála tam láhev bílého i červeného vína, láhev whisky, sodovky a nechyběl ani sekt. Cigarety značky Kent, té samé značky zapalovač i čokoláda. Ke všemu patřičné skleničky, u kterých bych za normálních okolností ani nevěděla k čemu jsou.

Na posteli leželo poupátko z růže a já jsem stála uprostřed toho jako ve filmu a tekly mi slzy po tváři, které se ne a ne zastavit. Ještě nikdy jsem nic podobného neslyšela ani vyprávět, natož zažívat na vlastní kůži.

Najednou se ozvalo jemné zaklepání na dveře a po mém „dále“ přišli dva číšníci.

Jeden nesl obloženou studenou mísu věcmi, které jsem nikdy ani neviděla. Různé roládky, mini salámky, drůbeží růžičky zdobené kaviárem a zeleninou, kterou jsem neuměla ani pojmenovat. Druhý číšník měl starodávný porcelánový ovál, na kterém byla zase masa všeho druhu obložená hranolkami, kroketami, brambory, rýží a dresinky, jejichž původ mi byl opravdu cizí. Položili to na stůl a s přáním dobré chuti odkráčeli. Já jsem opět uprostřed toho všeho nemohla zastavit slzy.

Snad to bylo štěstí, snad překvapení nebo okouzlení, nevím, ale začínala jsem v tom pěkně bruslit.

Sedla jsem si k tomu prostřenému stolu, bylo mi krásně i smutno. Věděla jsem, že pracuje, ale samotné mi na tom krásně vyzdobeném pokoji dobře nebylo. Jen mi tohle proskočilo myslí, s mírným zaklepáním se otevřely dveře a Pavel stál mezi nimi.

„Mohu s vámi, dámo, povečeřet?“ řekl s úsměvem jemu vlastním. Utíral mi slzičky z tváří a hloupě se zeptal:

„Tebe něco bolí? Není to něco, co bych mohl vyléčit?“ Vzal mě za ramena a dlouze mě políbil. Cítila jsem na sobě jeho ruce, které byly veliké a přitom jemné.

Projelo mnou chvění až do konečků prstů a hlavou mi blesklo jenom takové: „No nazdar, tohle nedopadne dobře.“

Usedli jsme, začali večeřet a já u toho poslouchala jak mi to sluší, že mám krásné oči, krásně voním atd…

Najednou se mi ten otravný ctitel začal zjevovat v úplně jiném světle. Ani jsem ho moc neposlouchala, jenom pozorovala a cítila, že mám v krku knedlík. Že snad ani nepromluvím. Já, jinak výřečná až moc jsem si byla jistá, že je vidět jak se celá chvěji a toužím aby mě těma velkýma rukama opět obejmul. Ale ne! Jako kdyby tušil a hlavně věděl, že čekání je to nejhezčí, a vzhledem k tomu, že on sám se načekal dost, dával mi to pěkně sežrat.

Po pár skleničkách vína mě vzal lehce okolo ramen se slovy:

„Mohli bychom si jít zatančit, ať si ten večer pěkně užiješ.“ Podal mi kabát a přitisknul mě k sobě. Ono zvláštní chvění bylo zase zpátky. Cítila jsem jak hořím, ale Pavel byl naprosto klidný a suverénní.

O pár bloků dál byla noční vinárna, kam se dalo za tři minuty dojít, ale ne! Na nás čekalo taxi, které muselo jet deset minut, aby se k oné vinárně dostalo, a tím dostával pomalu i mě. Taxikář běhal okolo auta jako čamrda, otvíral a zavíral dveře, jako kdyby onen bar navštívila sama královna. Taky jsem se tak cítila. Ale tím to pochopitelně všechno nekončilo.

U vchodu do vinárny se nás ujímá krásně oblečený uvaděč a odvádí nás ke stolu.

Už mě nepřekvapuje, že na stole je kytička, ale překvapuje mě jedna jediná překrásná orchidej. Nevím, kam až chce zajít, ale začíná se mi z toho všeho malinko točit hlava a to není dobře. Stůl je nějaký veliký a pokud dobře počítám, nejméně pro deset lidí. Začala hrát kapela všechny možné evergreeny a k našemu stolu se začali trousit lidi. Známý číšník, který mě uváděl, recepční, kuchař, prostě celý personál. Každému mě představil jako svoji dívku, kterou miluje a přeje si, aby každé její přání bylo pro tento večer splněno.

A to už jsem toho začínala mít akorát dost! Vadilo mi, jak lehce nade mnou získává převahu, a musela jsem s tím začít okamžitě něco dělat.

Už mi došlo, že sežene všechno možné i nemožné, a tak jsem přemýšlela, co by jen tak rychle nesehnal.

„Víš, pokud mi chceš splnit nějaké přání, miluji uzeného lososa a nejlépe z něj jednohubky, a ať je jich alespoň sto. Je nás tu přeci hodně.“ (Nebyl zrovna v téhle době snadno k sehnání.) Dlouze se na mě podíval pohledem, ze kterého jsem nevyčetla vůbec nic a vzdálil se.

Vyzval mě k tanci a to jsem se trochu zdráhala, i když tančím ráda. Bála jsem se, co se mnou zase udělají jeho ruce, ale šla jsem. Obávané přišlo. Pomalý tanec, polibek na krk, na vlasy a krásná něžná slůvka, která rozpalují do běla.

Třásla jsem se v jeho náruči a nešlo tomu zabránit. Cítil to a přitisknul mě pevněji.

Když jsme se vrátili ke stolu, zůstala jsem stát jak opařená, ale šťastná. Stůl byl přímo pokryt tácky a talíři s jednohubkami s uzeným lososem. Objala jsem ho jen tak, spokojeně, ale hlavně jsem na ně měla příšernou chuť.

No a co teď? Babo raď?

No, co asi myslíte? Vzdala jsem to. Nechala jsem se obdivovat, rozmazlovat, prostě jsem si to užívala jak to jen šlo.

Už začalo být mírně nad ránem když jsme se rozloučili a vydali se k hotelu. Odmítla jsem taxi, chtěla jsem jít do Pavla zavěšená s hlavou opřenou o jeho ramena a snít o tom, jak báječně začne náš vztah, náš příští den, naše láska. Zjistila jsem, že už ani víc zamilovaná být nemohu. Jak málo dívce stačí aby dokonale zblbla. Pár okázalých gest, pár překvapení, trochu šarmu v pravou chvíli a všechno je jinak.

S každým ránem přijde rozčarování, a to naše nebylo výjimkou.

Místo na hotelový pokoj jsme šli na pokoj pro personál, který už nebyl v patře a s krásným barem, ale v suterénu se skříní, postelí a nočním stolkem. Ale nic to neměnilo na tom, že milování, které tento zvláštní den zakončilo, bylo úžasné. Po velice krátkém spánku mě vzbudila vůně kávy a smažených vajíček, polibek na čelo, na krk, na vlasy a slůvka:

„Miláčku, kotě moje, už je čas.“ Za hodinku mi ujížděl autobus domů k rodičům a já najednou nevěděla, co budu dělat.

Chtěla jsem být pořád s ním, ale z domu mě jen tak nepustí. Rodiče byli hodní, ale přísní... Vůbec jsem netušila, jak moc jsme oba zamilovaní a co vše to přinese. Kolik šťastných chvil, utrpení, bolesti a intrik budu muset překonat.

Nebránila jsem se ani „jako“…

Kapitola 2

Překážky se začaly hrnout. Jako první pochopitelně mí rodiče. Neustále jsem poslouchala: „Je pro tebe starý! Má nevhodné zaměstnání! Nemáš hotovou školu!“ A protože má zamilovanost byla silnější a chtěla jsem být co nejvíc s ním, začala v mém životě trochu revoluce.

Pavla přeložili do krajského města kde jsme oba bydleli, a tak spád událostí na sebe nedal dlouho čekat.

Přerušila jsem školu a šla se učit na servírku, chodila jsem domů pozdě, a to rodiče nemohli překousnout. Tak jsem si začala hledat podnájem a od rodičů se s velkým křikem odstěhovala v domnění, že teď konečně pro mě začne opravdový ráj, neboť on je ten pravý. Ale zase to tak nebylo. Takže začneme pěkně opět od začátku.

Našla jsem příjemný podnájem na okraji města u milé paní Jarušky, které utekl manžel do Švýcarska. Tím pádem zůstala v malém pěkném domečku sama s bratrem a pro mě zůstal v patře volný, prostorný pokoj.

Pokojíku dominovala veliká prosklená knihovna plná knih.

Před ní kulatý stolek se dvěma křesly a stojací lampou.

Na druhé straně veliká válenda, na kterou by se vešlo snad pět lidí a nad ní opět police plné knih.

Koberec s květinovými vzory dával pokoji starodávný vzhled a útulnost. Úplně v rohu byla kamna, vedle kterých stála skříňka s nejdůležitějšími kuchyňskými potřebami. Vzala jsem si pouze pár nejnutnějších věcí na sebe a s tvrdohlavostí sobě vlastní jsem nepřijala od nikoho žádnou pomoc.

Ani od Pavla. Chtěla jsem mu dokázat, že peníze, auto, zkrátka nic mě neovlivní v tom, abych zůstala jen sama sebou.

Nesnášela jsem chování jeho kamarádů, kteří se jenom těšili na to, až bude mít volno, sednou si do restaurace a on bude vše platit.

Proto jsem si já platila všechny útraty sama, s výjimkou lososových jednohubek, které mi objednával kde mohl aby mi udělal radost. Dost ho to štvalo, protože byl zvyklý jak okolo něj běhala děvčata a nabízela se mu. Jenom já jsem dělala, že se mě jeho peníze, dobré postavení, obliba u slečen i vážených pánů vůbec netýkají. Přehlížela jsem to, čím jiné oslňoval, a to ho přivádělo k nepříčetnosti a zároveň tím, že jsem byla tak jiná, jsem ho vzrušovala. Dalo mi to dost práce, peněz moc nebylo a milovala jsem ho čím dál víc.

Moje první místo bylo v krásné starodávné kavárně uprostřed města. Byli tam na mě hodní a během pár týdnů jsem zvládala práci skoro jako profesionál v oboru. Pavel byl na mě pyšný. Rád se chlubil, když mi šla práce od ruky, když jsem byla vždy upravená a vkusně oblečená. Těm jeho kamarádkám totiž vkus a skromnost občas chyběly.

A tak jsem si řekla, že je čas, abych ho pozvala na návštěvu do svého nového bytečku. Připravila jsem skromnou, ale domácí večeři, rozsvítila na stole svíčky, koupila dobré, leč ne drahé víno, pár lahví piva a čekala jsem, jaká bude jeho reakce na můj životní styl, na mé bydlení a hlavně to nejdůležitější: jak se u mě bude cítit.

Byla jsem značně nervózní a když mi hodil kamínek do okna, což bylo naše znamení, rozbušilo se mi srdce a rozklepaly ruce. Když jsem otevřela dveře, tak místo jeho tváře jsem uviděla velikou kytici žlutých narcisek a za nimi jeho rozesmátý obličej.

Vzal mě do náruče a do patra mě vynesl jako pírko. Postavil mě před dveře a já ho uváděla do svého útulného pokojíku. Zůstal trochu překvapeně stát, pak šel k oknu a na někoho zavolal. V momentě byl u dveří taxikář s obrovským platem lososových jednohubek a lahví toho nejlepšího vína. I když jsem tyto jednohubky milovala, tak jsem se rozzlobila. Taxikář odjel.

S úsměvem jsem se k Pavlovi otočila, vzala jsem plato, láhev vína a řekla:

„Milý Pavlíku, jsi úžasný, ale moje bytná Jaruška přesně tohle zbožňuje, víš, naučila jsem ji to,“ a odkráčela jsem s jednohubkami do přízemí. Když jsem se za minutku vrátila, pořád tam stál jako socha a zíral s výrazem, co si to vlastně dovoluji, jak si to představuji? Jeho ješitnost byla chvílemi zábavná. „Pavlíku, posaď se, večeře je připravená,“ – to bylo jediné, co jsem řekla a nepřestala jsem se záludně usmívat. Víno jsem odložila vedle na malý stolek a místo toho postavila na stůl dvě orosená piva. To mu spadla čelist poprvé. A když jsem mezi zapálené svíčky položila na stůl velikou mísu dokřupava opečených bramboráků s vůní česneku (neboli cmundy), spadla mu čelist podruhé.

Poté se pustil do smíchu, já s ním a se slovy: „Takhle to neuměla ani maminka,“ jsme tu velikou mísu spořádali. Přesedli jsme si do sedačky k vínu, a protože jsme se již asi týden nemilovali, začalo to všechno nanovo. Chvění okolo žaludku a tréma jako poprvé.

Děsila jsem se toho, že až se mě jenom dotkne, vybuchnu jak sopka, ale omyl, byl na tom hůř.

Než jsme pořádně dosedli, už přesně věděl, kam s rukama a s polibky. Nebránila jsem se ani „jako“. Nešlo to. Jak by řekl tatínek: příroda se spikla a dělala si s námi, co chtěla. Ačkoli měl pokojík asi dvacet pět metrů čtverečných, nezůstalo volné místo, kde bychom se nemilovali. Probouzet se v jeho náručí bylo jako sen. Chtěla bych takhle snít neustále, ale kdo ví co nám osud přinese.

Začala jsem se pohybovat v jiné společnosti, a to přineslo i to, že jsme byli jako dvojice známí po celém městě. Mezi lidmi z branže úplně a mezi hosty ještě víc. Všichni nám fandili a přáli nám to. Kromě pár jedinců, kterým scházela Pavlova peněženka. Provázela to i jemná žárlivost a jeho kolegové mu volali okamžitě, když jsem se někde objevila bez něj. Samozřejmě, že mi dělalo dobře když jsem se líbila i druhým, a že jsem si i ráda zaflirtovala.

Ale Pavel to během pár minut věděl i kdybych byla na konci města. Jeho kolegové po celém městě byli opravdu velmi kolegiální.

To už mě zas tolik nebavilo i když žádné scény nedělal, ale chovat se podle jeho představ – což znamenalo reprezentovat a chovat se neustále jako dáma aby měl být na co pyšný – tak jsem stále více radši zůstávala doma. Stejně se chlapi v okruhu pěti kilometrů na mě nesměli ani dlouze podívat. Prostě ho měli rádi, respektovali ho, a tím pádem i jeho přání. Lichotilo mi to, ale zároveň i překáželo.

V celé té naší partě byl jediný kluk, který „mohl vše“.

Jmenoval se Tomáš. Byl milý, hezký a krásně se s ním povídalo. Nebyl tak sebevědomý jako Pavel, ale šarm a galantnost mu nescházely. Chodili jsme spolu na kafe do kavárny nebo ke mně, když Pavel neměl čas. Když jsem čekala na Pavla než přijde z práce, dokázal se mnou sedět a povídat si až do dvou do rána. Vzájemně si neskutečně důvěřovali. Chodili spolu do školy od základky až na vysokou. Zjišťovala jsem, že mají i stejnou povahu, stejné životní hodnoty, jenom Tomáš se tolik nepředváděl. Měl mě rád, cítila jsem to, ale taky měl strach to jakkoliv projevit, takže se pořád držel zpátky v mezích a mně to vyhovovalo. Nechtěla jsem přijít o přátelství Tomáše, které by se určitě jakýmkoliv vyznáním pokazilo.

Přišlo jaro a začali jsme jezdit na chatu.

Pavel ji dostal od otce k maturitě. Byla u rybníka a bylo tam překrásně. Nebyla tam elektrika, svítili jsme petrolejkou anebo zapálili v krbu. Protože Pavel měl ve vinárně pouze noční a chtěli jsme si dát víno nebo cokoli na zahřátí, nejezdili jsme autem, ale motoráčkem, ve kterém jsme jeli brzy ráno úplně sami, a tak nic nebránilo tomu, aby se naše jiskřičky v těle nerozprskaly. Nedočkaví a rozechvělí jsme se nemohli dočkat až za námi prásknou dveře od chalupy. Než se začala vařit voda na kávu, už jsme byli napůl svlečení a opět nevěděli, jestli máme chuť na kávu, špekáček na ohni, chytit rybu, nebo zase prásknout dveřmi od chalupy.

Než jsem se stačila nadechnout ranního venkovského vzduchu, zašimralo mě něco po tváři. Jarní vůně a kytičky všeho druhu. Pavel klečel u postele a obkládal mi hlavu petrklíči, sněženkami, kočičkami, kapradím a jen bůh ví, co tam bylo ještě za plevel. Díval se na mě pohledem šelmy, která říká: „Mně neutečeš.“

Tohle ráno si budu pamatovat do konce života. Uprostřed těch malinkých kytiček se mi řinuly po tváři slzy plné štěstí až jsem vzlykala. Pavel mi utíral slzičky tou svojí velikou rukou a říká:

„Plač, kotě moje, plač, máš krásné oči, když pláčeš dojetím, celá záříš, mám tě moc rád, víš to?“

Bylo to krásné, jemné a bouřlivé ráno, nedokázala jsem vzlykajíc odpovědět ani tu nejprostší větu. Jenom jsem věděla, že tohle je asi to, na co jiní čekají celý život. Na takovou chvíli štěstí, která se nedá zapomenout. Ale realita je realita, takže poledním vláčkem opět do práce. Za pár týdnů mi bude osmnáct, moc se těším, budu plnoletá, zamilovaná a šťastná.

Máš krásné oči, když pláčeš…

Kapitola 3

Zítra mi bude osmnáct. Moc se těším, budu plnoletá, zamilovaná a šťastná. Pohrávala jsem si s myšlenkou nikomu nic neříkat, neslavit. Vypadala jsem vždy starší než jsem, a to mi taky dělalo dobře. Ale jak si tak o tom přemýšlím, slyším kamínky na okně. Bylo už pozdě, Pavel byl v práci. Přesto se jdu podívat. Pod oknem stojí Tomáš a mává na mě obrovskou kyticí. Co se děje? Zbláznil se? Jdu dolů otevřít a k mému úžasu na zápraží sedí veliký plyšový medvěd.

„Chtěl bych být první gratulant k tak významnému výročí. Pozveš mě dál? Za chvíli bude půlnoc a nerad bych to prošvihl,“ vysypal ze sebe jedním dechem a políbil mě na čelo.

„Samozřejmě, pojď dál,“ odpověděla jsem a hlavou se mi honilo, je-li to správné. Ale je to přeci kamarád a je od něj moc hezké, že si vzpomněl.

Otevřeli jsme si lahvičku vína, kterou držel onen medvěd v náručí a povídali si o všem možném, ale hlavně o tom, že to oslavíme již dnes, protože bylo pár minut po půlnoci. Čas tak ubíhal, že nás oba překvapil zvuk kamínků na okně. Trochu jsem ztuhla a i když jsme nic, co by mě mělo znervóznit, nedělali, šla jsem otevřít a ve dveřích Pavel:

„Jseš překvapená, kotě moje, chtěl jsem být první kdo tě políbí a popřeje k tak významnému datu.“

„To teda jsem,“ pronesla jsem tiše. Vzal mě opět do náruče a vynesl po schodech nahoru.

Ve dveřích do pokoje zůstal stát jako opařený, pustil mě na zem a ptá se:

„Tomáši, co ty tady?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Máš krásné oči, když pláčeš, nevěsto.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.