Případ Černého Petra

Lora Slámová

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2015

© Lora Slámová

Obálka a ilustrace © Lora Slámová

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-83-0 (ePub verze)

ISBN: 978-80-87873-84-7 (mobi verze)

ISBN: 978-80-87873-85-4 (PDF verze)

Kapitola první: Neobvyklý případ

Jmenuji se Adrian Les a už více než 12 let jsem soukromý detektiv. Za tu dobu jsem se stal dosti uznávaným a nouzi o práci jsem opravdu neměl. Ve spolupráci s policií jsem pomohl vyřešit řadu případů pohřešovaných osob. U klientů, kteří se na mě soukromě obraceli s žádostí o pomoc, jsem řešil v dnešní době především nevěry, ale případ, co mě čekal, byl zcela jiný. A na to jsem zatím nebyl připraven.

Jednoho večera mi zavolala žena a sjednala si se mnou schůzku na druhý den v 10 hodin. Na tom by ještě nic zvláštního nebylo. A tak jsem ten večer dokončil dokumenty k případu, co jsem nedávno řešil, dal si sklenku vína a šel spát. Druhý den v 9.50 ráno se u dveří ozval zvonek. Stála tam vysoká žena v tmavých brýlích a představila se mi jako paní Petra. Pozval jsem ji do své pracovny a nabídl kávu, řekla: „Raději čaj, jestli můžu prosit.“ „Ano, zajisté, prosím, posaďte se.“ Když jsem se vracel s čajem a kávou pro sebe, ta tajemná paní si prohlížela diplomy, co mám na stěnách, a pak řekla: „Víte, vybrala jsem si vás podle toho jména – Adrian, nemáte zahraniční předky? No, vzdálení příbuzní mojí matky byli ze Švédska, ale to je opravdu dávná kapitola.“ Pousmála se. „Líbí se mi to vaše jméno a jménům já přikládám dost velký význam.“

Nemohl jsem si nevšimnout, s jakou grácií vklouzla do křesla, s lehkostí, bez zvláštních gest, nebyl jsem si jistý, co přesně ode mě bude potřebovat. Měl jsem dva roky psychologie na univerzitě a zatím jsem u zákazníka vždy dokázal odhadnout, zda budu muset někoho sledovat, zda jde o nevěru, nebo o pracovní problémy. Ale tady jsem trošku tápal ve tmě, tak jsem se rovnou zeptal. „S čím za mnou přicházíte, paní Petro?“ „Dozvěděla jsem se, že nabízíte i doprovod za pět set korun na hodinu, je to tak, pane Adriane?“ „Ano, budete potřebovat doprovod na celý večer?“ „Ne,“ odpověděla a napila se čaje, „nemusíte mě doprovázet nikam do společnosti, stanete se průvodcem mého života. Než jsem se na vás obrátila, pečlivě jsem si nastudovala údaje a reference o vás. Máte pozoruhodné výsledky, co se týká detektivní práce s prvkem psychologického úsudku. Jestli teď zrovna neřešíte nějaký jiný případ, můžete se ujmout mého.“

Chvilku se mi hlavou honila myšlenka, co přesně po mně bude ta žena chtít, ale něco mi říkalo, že to nebude jen tak nějaký příběh typu – žila, byla a teď to vyprávím. „Dobře, kdy začneme, paní Petro?“ „Mohla bych k vám chodit tři dny v týdnu v 10 hodin a zdržím vás vždy dvě hodiny, souhlasíte?“ „Hned se podívám do diáře, tak můžeme pondělky, středy a čtvrtky, od deseti hodin, to bych měl čas.“ „Souhlasím, pane Adriane, jen tento týden přijdu pouze ve čtvrtek.“ „Domluveno.“ Poté vstala, podala mi ruku pevným stisknutím a rozloučila se. Podání ruky o člověku hodně napoví, někdo podává jen tak, aby se neřeklo – tím vám dá jasně najevo, kde je vaše místo a kde jeho. Zato pevný stisk této ženy napověděl, že jsme si rovni a že mi důvěřuje.

Kapitola druhá: Láska s vykřičníkem

Bylo úterý a já měl dnes ještě jednu schůzku, s Viktorem. Ano, na chvilku jsem se zamyslel, s Viktorem Kučerou jsem se seznámil před půl rokem. Byl zcela oddaný své práci, za minulého režimu se mu nepodařilo dostat se na vysokou školu, i když měl výborné předpoklady, a tak začal pracovat v obchodě se zeleninou, ve kterém byl tehdy vedoucím pan Procházka. Pan Procházka byl mazaný a měl skvělé kontakty, no přiznejme si, že v té době se vše dalo vyřídit jen přes kontakty. Nicméně Viktor se tam hodně naučil, nebránil se tvrdé práci a hlavně k tomu přistupoval zodpovědně. Hned po roce 1989 si Viktor založil vlastní firmu, vzal si půjčku z banky a mohl budovat vlastní kariéru. Založil rodinu, měl krásnou manželku a dvě dcery a zdálo se, že se mu začalo dařit jak soukromě, tak i pracovně. Snažil se dopřát svým dětem to, co sám nemohl dokázat, a tak starší dcera studovala v Anglii a mladší na soukromé škole v Praze. Jeho manželka byla ženou v domácnosti. Pečlivě se starala o dcery i svého manžela. Manželovi každý den připravovala svačinu, dceru odvážela do školy, s tou starší byla denně v kontaktu přes skype, chod domácnosti byl jejím koníčkem, a tak měla vše jak ze škatulky.

Před půl rokem se však stalo něco, co začalo Viktora znepokojovat, a obrátil se na mě s žádostí o radu a odbornou pomoc. Musel jsem mu vysvětlit, že lidé si někdy neuvědomují, co vše se mohou dozvědět, když si najmou soukromého detektiva. Výsledek je pro ně ne vždy příznivý a ne každý je na to připraven. Nicméně Viktor trval na tom, že chce vědět, co za tím je. Měl strach, že by mohl o svou rodinu přijít. Pustil jsem se do práce.

Každý den v 7.10 vyjížděla jeho manželka z domu a odvážela dceru do školy. Cesta tam trvala dvacet minut, pak zajela většinou na běžný nákup do potravin, dlouho se nezdržovala a domů se vracela v 8.45. Dům do 14.00 neopouštěla, poté jela pro dítě do školy, někdy si zajely do obchodu s oblečením, jindy do papírnictví. Společně se pak vracely okolo 15.30, poté dům neopouštěly. První dva týdny probíhalo vše stejně bez jakýchkoliv změn, podle zajetého harmonogramu.

Zlom nastal 8. října. Ráno odvezla dceru do školy a pak zamířila směr Průhonice, jel jsem za ní. Zastavila u domu finského stylu – otevřela vstupní bránu a vjela do dvora. Viděl jsem, že si klíčem otevřela dveře od domu a vešla. Pak se dlouho nedělo nic, až když odbila 13. hodina, vyšla, nastoupila do auta, brána se otevřela a paní Kučerová odjela. Tušil jsem, že jede ke škole pro dceru, a tak jsem se rozhodl, že zůstanu na místě a budu pozorovat dům v Průhonicích. Strávil jsem zde celé odpoledne, žádná změna se nekonala. Když nastal večer a začalo se stmívat, v domě se rozsvítilo, ale skrz žaluzii nebylo nic vidět. Rozhodl jsem se setrvat na místě a čekat na další vývoj situace. Ve 23.30 se v domě zhaslo. Zůstal jsem zde do rána. Přesně v 7 hodin následujícího rána přijelo k domu taxi a po chvilce vyšel ze dveří vysoký muž skoro atletické postavy. Měl při sobě malé cestovní zavazadlo, kterého se ujal řidič taxi. Neznámý muž do něj nasedl a pomalu se rozjeli. Jel jsem za nimi, taxi mířilo přímo na letiště, kde muž vystoupil a vešel do odletové haly. Držel jsem se za ním, zařadil se do malého zástupu lidí čekajících na odbavení do Tokia. Po odbavení zavazadla mu pozemní letuška popřála šťastnou cestu a oslovila ho „pan Šmíd“. Opustil jsem letištní halu, nasedl do auta a odjel domů. Šel jsem rovnou do své pracovny, zasedl za psací stůl a začal jsem hledat informace o panu Šmídovi. Zjistil jsem, že náš neznámý se jmenuje Jan Šmíd a v roce 1988 vystudoval Filozofickou fakultu v Praze, obor angličtina-japonština. Pár let se živil jako překladatel, po roce 1989 začal pracovat u zahraniční obchodní firmy v Praze, zřejmě se u něj objevil smysl pro obchodování. Firma se časem začala rozrůstat a otevřela pobočky na Slovensku, v Rusku a Tokiu. Jan Šmíd nebyl nikdy ženatý, jeho životní styl byl na dost vysoké úrovni, a přesto žil samotářským životem.

Po půlroční detektivní práci jsem zjistil následující: do Prahy Šmíd přilétal vždy jednou za měsíc, a to na 3 dny, jeden den trávil ve firmě, jeden den u něj byla v domě s číslem 42 v Průhonicích paní Kučerová, třetí den odlétával do Tokia. Scénář se opakoval po dobu mého sledování celkem šestkrát. Otázkou zůstávalo, co paní Kučerovou s tím mužem spojovalo. Náhle jsem uslyšel zvonek a uvědomil si, že už je 14 hodin a přišel klient. „Dobrý den, pane Kučero, prosím pojďte dál.“ Nabídl jsem mu židli. „Zdravím, pane Lesy, máte pro mě nějakou informaci?“ řekl nedočkavě Viktor. „Ano, něco jsem zjistil, a sice – vaše manželka pravidelně jednou za měsíc navštěvuje určitou adresu a zdržuje se tam čtyři hodiny.“ „A je za tím nějaký mužský!“ vyhrkl Viktor. „Uklidněte se, pane Kučero, věděl jste od začátku, že moje práce někdy nemusí být v souladu s tím, co si klient přeje.“ „Takže je za tím muž, já to věděl, co budu dělat?“ „Pane Kučero, vím, že to na první pohled nevypadá dobře, ale věřte mi, že to celé nějak nesedí. Tím chci říct, že jsem řešil případy nevěr, ale tohle se mi jako běžná nevěra nejeví. Moje dedukce mi říká, že se za tím skrývá něco mnohem závažnějšího.“ „O čem to proboha mluvíte?“ přerušil mě Viktor. „Víte,“ pokračoval jsem, „chci si pár věcí ujasnit a na to mi můžete dát odpověď jedině vy. Jak přesně se změnilo chování vaší paní k vám?“ Viktor se na mě podíval a pak pokorně řekl: „Ona mě miluje, o tom jsem přesvědčen, to chlap vycítí, jen byla najednou v určitých momentech hrozně nervózní – když zazvonil telefon, vynést odpadky mi od určité chvíle nedovolí, radši to udělá sama.“

To ještě víc utvrdilo moji domněnku, že se nejedná o běžnou nevěru. „Povězte mi, kdy přesně jste se s vaší paní seznámil?“ „Bylo to v roce 1988 v prosinci, bláznivě jsme se do sebe zamilovali a tři měsíce nato se vzali. Ona nechala školy a vždy mi říkala, že toho nikdy nelitovala, že jsem to nejlepší, co ji mohlo potkat.“ „Moc vám děkuji, pane Kučero, nedělejte si zatím zbytečné starosti, chovejte se doma normálně, slibuji vám, že to vyřeším.“ Vyprovodil jsem Viktora ke dveřím a ještě jednou jsem ho ujistil, aby byl hlavně v klidu a ničím nenarušil moje vyšetřování. Potřeboval jsem si pročistit hlavu, a tak jsem si šel zaplavat. Udělat si čas jen pro sebe. Vždy mě to dokázalo nabít novou dávkou energie a tím i připravit se na další práci. A to jsem teď potřeboval ze všeho nejvíce, čekala mě totiž nová zkušenost s paní Petrou.

Kapitola třetí: Pár slov

Byl čtvrtek, za 5 minut 10 hodin, ozval se zvonek, byla to ona. „Omlouvám se, pane Adriane, ale já chodím vždy a všude o něco dřív, snad vám to nevadí.“ „Ne, prosím pojďte dál,“ uvedl jsem ji do pracovny. „Dáte si čaj?“ Souhlasně přikývla. „Budu vám vyprávět příběh, až dokončíme naše sezení, budu ráda za váš nezaujatý názor.“ „Dobře, paní Petro, můžeme se dát do práce,“ odvětil jsem. Odložila na stůl tmavé brýle a já si nemohl nevšimnout smutku v jejích hnědých očích. Byla zřejmě nervózní, a tak rozlila trochu čaje do podšálku, když odkládala hrnek. Vyplašeným pohybem se snažila hned čaj ubrouskem utřít, jako malé dítě, které provedlo něco, co nemělo. Zřejmě se pohybovala mezi lidmi, co ji stále za něco trestali. Seděl jsem klidně a jen ji pozoroval, chtěl jsem jí dát co největší prostor, aby byla přirozená a já mohl pochopit, kdo přesně je. Když jsem na sobě nedal znát, že jsem si něčeho všiml, nabyla zřejmě pocit bezpečí a začala svůj příběh.

„Pocházím z problematické rodiny, tak by to dnes nazval psycholog, tehdy jsem jen trpěla a nemohla za nikým jít. Můj otec se utápěl v alkoholu a matka byla hysterická, vyvolávala stálé hádky a odnášeli jsme to nakonec všichni. Někdy se to nedalo vůbec vydržet, jak se hádali a mlátili, otec jí vyhrožoval smrtí a já se strašně bála, aby jí neublížil. Tak jsem bránila svoji matku a schytala to taky. Byla jiná doba, nemohla jsem jít do školy a říct, co se děje, měla jsem špatný průměr, nemohla jsem se soustředit na učení. Vždy před koncem roku jsem se s vypětím sil zmobilizovala a tak jsem procházela do dalšího ročníku. V roce 1980 jsem se opravdu zázrakem dostala na gymnázium, v té době pro prominentní děti diplomatů. Dnes se na to dívám s úsměvem, protože v té době mě nenapadlo nic jiného, než předstírat, že jsem jedna z nich. V podstatě jsem taky chtěla být dítětem někoho, koho v rodině milují a dělají vše pro jeho dobro. Ve třídě jsme měli spoustu zvučných jmen dnešního veřejného života a já k nim tehdy vzhlížela se zájmem a jak to tak bývá, po maturitě jsem se dala dohromady se spolužákem, zdálo se mi, že je ten pravý princ, který mě konečně vysvobodí z domácího teroru. Samozřejmě muselo prasknout, že já žádný prominent nejsem, a spolužákům jsem se zdála být zlatokopkou. Nemohla jsem za všemi chodit a vykládat, že jsem v situaci, co bych nikomu nepřála, a tak jsem je v tom nechala, ať si myslí, co chtějí, my se přeci milujeme.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Případ Černého Petra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.