Jan Karonová

V Mitfordu
je nejlíp

VYŠEHRAD

Z anglického originálu Somewhere Safe with Somebody Good,

vydaného nakladatelstvím G. P. Putnam’s Sons,

a member of Penguin Group (USA) LLC v roce 2014

přeložila Vlasta Hesounová

Obálku s použitím ilustrace Adolfa Borna navrhl Vladimír Verner

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Odpovědná redaktorka Adéla Tošovská

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o. roku 2015

jako svou 1358. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 240 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r.o.

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

ISBN 978-80-7429-576-8 (ePUB)

Copyright © Jan Karon, 2014

All rights reserved including the right of reproduction in whole

or in part in any form. This edition published by arrangement

with G. P. Putnam’s Sons, a member of Penguin Group (USA) LLC,

a Penguin Random House Company

Translation © Vlasta Hesounová, 2015

Illustration © Adolf Born, 2015

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

MLADÝM MUŽŮM A ŽENÁM
Z DĚTSKÉHO DOMOVA

GRANDFATHER HOME FOR CHILDREN

WWW.GRANDFATHERHOME.ORG

* * *

NEBOŤ TO, CO S VÁMI ZAMÝŠLÍM,
ZNÁM JEN JÁ SÁM,
JE VÝROK HOSPODINŮV,
JSOU TO MYŠLENKY O POKOJI,
NIKOLI O ZLU: CHCI VÁM DÁT NADĚJI DO BUDOUCNOSTI.

JEREMIÁŠ 29,11

PODĚKOVÁNÍ

Mé srdečné díky si zaslouží Candace Freeland jako první čtenářka; Brenda Furman, přebornice ve scrabble; biskup Frank S. Cerveny; náčelník Eric Brown; Polly Hawkes; Dan Caton; John Grotberg; starosta J. B. Lawrence; Jenny Dixon; Gerry Newman; Tom Fenstermaker; Brad Van Lear; Terry Pate; profesor Dale Brown; Dr. Neal Kassell; Dr. Mary Laughlin; Bonnie Setzer; Margery Daniel; otec Peter Way; Cathy Kane a celá řada oddaných čtenářů série o Mitfordu, kteří mě povzbudili k napsání této knihy; Dr. Lee Kassell; Dr. David Burt; Buck Bland; Becky Dyer; nadace Foundation for Family Literacy Barbary Bushové; Dr. Daniel Bara; Steve Pekary; nadporučík Angel Mahaffey; Dr. Leslie Olsakovsky; Carolyn Wilson; Paul Richardson; Reverend Gale Cooper; Beth Tyree; Julie Arbelaez; Steve („Mr. Wilson“) Wilson; Mike Wilcox; Dr. George Grant; Dr. Elizabeth Hazelgrove; Robert a Lottie May Hazelgroveovi; Amanda Cempre; Bobby Ball, Dr. Ross a Carol Rhoadsovi; Donald a Elise Orensteinovi; Carolyn Schaefer; Jerry a Rosalind Richardsonovi („Go, Defense!“ forever); otec Randall Haycock; Christina Ball.

Nekonečné díky všem, kdo znovu přečetli celou mitfordskou sérii, aby se připravili na četbu tohoto svazku, a Dr. Charlesi (Bunkymu) Davantovi; Dr. Christopheru Holstegeovi, Marku Ratzlaffovi a Rayovi Russellovi.

Na památku naší milované
Margaret Ann Lehmannové (1944–2013).

Ó, to nevýslovné potěšení z pocitu bezpečí v přítomnosti určitého člověka: kdy není třeba zvažovat myšlenky ani odměřovat slova, ale je možné nechat je volně plynout. Nechat je tak, jak jsou – plevy i zrno pohromadě s vědomím, že svědomitá ruka je přebere a proseje; zachová to, co za něco stojí, a zbytek odfoukne laskavým dechem.

Dinah Maria Mulocková Craiková,
1826–1887

PRVNÍ KAPITOLA

Smoking

Jeho žena si usmyslela, že ho tuto sobotu večer dostane do country klubu. A nedosti na tom, bude si muset kvůli tomu obléct starý smokink, v němž si připadá naditý jako klobása ve střívku. Vinu na tom samozřejmě nesou irské snídaně – tedy spíš by měl říct ty báječné hostiny na jednom talíři. Umínil si, že během jejich pobytu v hrabství Sligo si tento pokrm dopřeje jenom třikrát, ale ve skutečnosti jich zhltl sedm, z toho dvě bez vědomí své ženy. O svatém Pavlovi to samozřejmě nevěděl, ale myslel si, že i jeho téměř jistě trápila cukrovka.

„Ještě pořád trpím časovým posunem,“ namítal.

„Ale prosím tě! Po deseti dnech? Vymysli si něco lepšího, můj milý.“

Rozhostilo se ticho. Seděli v jeho pracovně a dopíjeli druhý šálek kávy. Listy javoru před obrovským oknem se leskly deštěm, hory v dálce se halily do mlžného oparu. „Naše observatoř,“ argumentoval, když se dozvěděl, kolik bude stát zasklení.

„Je to mimořádná událost, Timothy. Tvůj doktor odchází po celých desetiletích, kdy se pořádně nevyspal a pacienti nedbali jeho doporučení.“

No a? Zrovna tak skoro nikdo nikdy nedělá, co mu doporučuje jeho duchovní.

„A ještě jde teď sloužit jako dobrovolník do jedné z oblastí nejhůř postižených hladomorem.“

Jeho žena dál naléhala, zatímco on se vyrovnával se zneklidňující skutečností – jakmile zmizí Hoppy Harper, padne do rukou doktora Wilsona, který je podle jeho názoru v medicíně ještě holobrádek.

„A otec Timothy Kavanagh,“ pokračovala, „vysoce vážený přítel a dlouholetý duchovní čestného hosta, chce zůstat sedět doma.“ Naklonila hlavu, zvedla obočí, z jejího tónu zavanul chlad.

„Svatá pravda,“ řekl.

„Takže půjdeš!“

„Cynthie, Cynthie. Neřekl jsem, že půjdu. Řekl jsem, že je svatá pravda, že chci zůstat sedět doma.“ Těžce vzdychl.

„Ty jeden jižane.“

Jeho žena, která se narodila v Massachusetts, byla přesvědčená, že lidé z jihu jsou přespříliš navyklí vzdychat, což je něco, k čemu by se Yankeeové nikdy nesnížili. „Vy jste vyhráli válku,“ řekl by jeho otec, „tak taky nemáte proč vzdychat.“

Cožpak Cynthie má tolik času, že mu může organizovat jeho záležitosti? Začala přece pracovat na nové knížce, a tak by si takových deset až jedenáct měsíců neměla vůbec všímat přízemních životních problémů.

„Právě jsem četla článek o tom,“ řekla, „co se může přihodit duchovním, když odejdou do důchodu. Někteří nakonec odmítají vůbec vyjít z domu.“

„Já jsem náhodou z domu vyšel, a se zbožným úmyslem,“ řekl procítěně.

A Cynthie propukla v nevázaný řehot. Je těžké dohadovat se s ženou, která se odmítá cítit dotčeně a na všechno hledí z té veselejší stránky.

„Tak podle tebe se asi nepočítá,“ řekl vážně, „že jsem v úterý byl za Hoppym, vedli jsme dlouhý rozhovor, pomodlil jsem se za něho, popřál jsem mu vše dobré a slíbil, že zůstaneme v kontaktu s Olivií a Lace, až bude pryč.“ Podíval se jí do očí, bylo jasné, že podle ní to nestačí.

„Dal jsem mu pěkné kleštičky na nehty,“ namítl. Nemusí dodávat, že je před časem sám dostal od bratrance. „V koženém pouzdérku.“

Prázdný pohled.

„To je od tebe hezké, ale když za ním přijdou lidé, bude to pro něj pocta, to je jako na pohřbu. Jak by bylo tobě, kdyby ti nikdo nepřišel na pohřeb jen proto, že ti lidé řekli mnoho pěkného, než jsi natáhl bačkory?“

„No jo, no jo, tak já půjdu. Pokoj s tebou, Kavanaghová. Kde mám manžetové knoflíčky?“

„V pravé přihrádce horní zásuvky tvého prádelníku. A pokoj i s tebou.“

Připadalo mu, že je se sebou náramně spokojená.

*

Vydal se po schodech nahoru, aby si vyzkoušel smokink, pohlédl pravdě do tváře a shromáždil veškeré nutné parafernálie.

Jeho pes ležel spokojeně a zcela netečně na podestě a hřál se ve skvrně slunečního světla.

Barnabáš zvedl hlavu a zamrkal.

Brzy budou muset Starého pána, jak mu říkali, přestěhovat dolů do pracovny, protože jejich dvanáctiletý kříženec bouviera s irským vlkodavem zvládá schody stále hůř. Timothy tento krok odkládal – bude to pro všechny znepokojivé, i pro kočku jeho ženy Violetu.

Když se o svatební noci Cynthie nastěhovala do jeho postele, Barnabáš, vždy pamětliv toho, co se sluší a patří, se odebral do předsíně a zabral si tam nové teritorium. Když se později přestěhovali z fary do Cynthiina sousedního domku, začal znovu držet noční hlídku na podestě v prvním patře. Navzdory zhoršující se artritidě zadních noh si z ní udělal domovskou základnu a odmítal veškeré pohodlí, které se mu nabízelo v přízemí.

Že by tedy zorganizoval přesun dnes? Odnese dolů misku na vodu, psí pelech a deku a plyšového mývala, který dávno pozbyl výplně. Posadil se na bobek a poškrábal psa v drsném kožichu.

„Co si o tom myslíš, kamaráde?“

Barnabáš na něho upřel vážný pohled – ranní světlo zvýraznilo jantarové skvrnky v jeho tmavých očích.

Dneska to nemůže udělat. Dnes ne. Večer znovu podniknou tu namáhavou cestu dolů k misce s krmením, potom procházku k živému plotu a pak zase pomaloučku nahoru – každý schod znamená výzvu a nakonec malé vítězství. Tak tedy zítra.

Zůstal stát a snažil se soustředit na to, jak je odchod do penze drsný, i na to, jak a proč dosud pociťuje jeho dopad, až se mu z toho točí hlava. Už pět let uplynulo od chvíle, kdy přestal jako duchovní aktivně sloužit, ale i když se stále něčím zaměstnává, ten omračující pocit ztráty nebo újmy ho neopouští. Cynthie má pravdu. Jestli si nedá pozor, může se stát, že zapadne do křesla ve své pracovně a už ho nikdo nikdy nenajde. „Uchýliti se na nějaké místo,“ zněla definice odchodu na odpočinek ze šestnáctého století, „kde by se člověk mohl v tichosti těšiti soukromí.“

Odchod na odpočinek samozřejmě nebyl jeho nápad – dlouho ho k němu nabádal lékař, ze zdravotních důvodů. Cynthie ho podpořila, a tak se nakonec podvolil.

Ale pokud šlo o odchod jeho doktora, Hoppy je přece fit jako čtyřicátník a žádné zdravotní důvody nemá. Cožpak nejsou lékaři stejně jako duchovní povinováni běžet až do vysilujícího konce? Teprve potom si zaslouží vavřínový věnec. Jeho samotného donutila cukrovka, přepracování a stres opustit své ovečky v pětašedesáti, i když občas tu i onde ještě suploval na kazatelně.

Pamatoval se, jak to všechno tenkrát proběhlo. Když biskup farníkům oznámil, že po šestnácti letech pilného obdělávání jejich vinice odchází Tim Kavanagh na odpočinek, neušlo mu, kolik úst se údivem otevřelo jako otvor poštovní schránky u silnice. Slyšel, jak shromáždění prudce nabralo dech, zejména na evangelijní straně, a zdvořile zavlál dokonce jeden nebo dva kapesníčky. To koneckonců čekal.

Avšak po počátečním šoku přišlo něco nečekaného: znuděná netečnost.

Když se potom podávala káva, všichni se kolem něho shlukli, smáli se, poplácávali ho po zádech a přáli mu všechno nejlepší, a pak se rozprchli, jako když do nich střelí, domů k nedělní pečeni, a vůbec na nich nebylo znát, že je právě postihla neskonalá ztráta.

Kolik lidí se zhroutilo, jak se obával, nebo si to snad trochu provinile i přál? Kde byla dlouhá zarmoucená řada věřících na konci bohoslužby, jak to, že se mu aspoň jedna nebo dvě z jeho oveček nevrhly kolem krku a snad i s pláčem ho neprosily, aby ještě zvrátil to kruté rozhodnutí?

Leda ve snu. Bylo to prostě normální spánembohem, milej zlatej, a senzačně si to doma v teploučku a papučích užívej.

Nikdo ho neupozornil, že pak bude následovat něco úplně jiného. V patách lhostejnosti kráčel jejich hněv a rozmrzelost. Čiročirá uraženost způsobená jeho odchodem do penze se šířila po Hlavní ulici jako stepní požár – ano, i na to se pamatoval.

Celý repertoár „jak jste nám to mohl udělat“ – od bolestného pohledu a neochoty popřát mu dobrý den až po zcela rozvinuté spravedlivé pobouření. Byl přece jejich, náležel jim, byli na něho zvyklí, a teď aby si hledali někoho jiného, dočista neznámého, což nikdy není nic příjemného, a jen Pánbůh ví, na koho narazí. A nebyli to jenom jeho farníci, ale i baptisti, presbyteriáni, metodisti, zkrátka každý druhý v městečku se cítil hanebně podveden. Připadal si jako zrádný generál Benedict Arnold, celé týdny se plížil kanály, než celá záležitost vychladla a lidé si ho opět oblíbili. Není divu, že duchovní v penzi často odmítají vycházet z domu.

Hoppyho misionářské nutkání bylo ovšem ušlechtilé, však sám Timothy také občas takové touhy míval – ale cožpak není povolání doktora na malém městě v dnešním světě ušlechtilé až až?

Probojoval se do zadní části jejich přecpané komory, která podle jeho mínění bývala dětským pokojíčkem, a v kalném světle slabé žárovky, kterou chtěli už dlouho vyměnit za oslepující bodové světlo, našel to neblahé oblečení v zaprášeném vaku. Sundal obal, kýchl a odnesl smokink do ložnice.

Položil ho na postel a upřel na něj nevidoucí pohled. Při kterépak příležitosti ho naposledy provětral?

Ovšem, oslava novomanželů Harperových, kterou na jejich počest uspořádala slečna Sadie. Bylo to něco neuvěřitelného, že jindy šetrná slečna Sadie uspořádala takovou úžasnou, ba extravagantní slavnost. Nechala k té příležitosti zrestaurovat i dávno zavřený taneční sál. Timothy si vybavoval stoly blyštící se křišťálem a stříbrem, osmičlenný orchestr, klenutý strop, na němž se rojili malovaní andělé se zlacenými křídly – a to vše se koupalo v třepotavém světle voskovic. Byl to večer, jaký Mitford do té doby nezažil a téměř jistě už nezažije.

Pln sebedůvěry sundal kalhoty z ramínka. Smokink bude možná drobátko těsný a bude potřebovat vyžehlit, ale nic víc, jeho obavy jsou naprosto nepřiměřené.

Pohlédl na vysoké zrcadlo v rohu ložnice, které odhalovalo absolutní pravdu ráno, v poledne i večer, ať si to přál, nebo ne. Ovšemže, pokud to nebylo nezbytně nutné, díval se do něj jen zřídka.

Jelikož dnes to nezbytně nutné bylo, shodil ze sebe oblečení a ve spodkách a ponožkách k němu zamířil.

Ozval se neartikulovaný zvuk, jako když vyplašíte zvíře v lese.

Vydal hluboký povzdech a pustil se do toho, co bylo třeba. Tak zip na kalhotách nedopne, o knoflíku ani nemluvě, že by sako mělo dostatečnou vůli, to ani náhodou, a snaha zapnout šerpu kolem pasu, přestože byla na suchý zip, skončila hotovou katastrofou.

Došel ke dveřím ložnice a zavřel je. Tohle by neměl vidět ani jeho pes. A pokud jde o sobotní večer, je jasné, že mu není souzeno vyjít z domu.

*

Cynthii našel v kuchyni a hned vybalil, že „od té slavnosti u slečny Sadie skoro před deseti lety trošičku přibral, ale dost na to, aby… však víš“.

„Můžu ti to popustit,“ odpověděla. Kam jen jeho paměť sahala, Cynthie v životě nedržela v ruce jehlu. Dovolit Cynthii Kavanaghové, aby mu upravila oblek, bylo stejně riskantní jako nechat se ostříhat od jejich syna Dooleyho.

„Puny by mi s tím pomohla,“ řekla Cynthie vážně. „Ona se v takových věcech vyzná.“

„Vždyť nemáme šicí stroj,“ namítl.

„Ale mají ho u sousedů! Vzpomeň si, Hélène Pringleová má šicí stroj. Je v obýváku, stojí vedle klavíru, jsou na něm narovnané všechny noty. Možná že šije.“

„Když někdo šije, nepoužívá stroj jako odkládací plochu.“ Propánakrále, aspoň tohle mu je jasné. „Krom toho je to starožitnost, beztak ani nefunguje.“ Téměř se zalykal pocitem beznaděje.

„A ušijeme to u ní,“ řekla bezstarostně. „Na to, abychom ho sem stěhovali dírou v živém plotě, je moc těžký. Má ho po babičce.“

„Cožpak ty jsi někdy…?“

„Nikdy. Ale jenom bych Puny nebo Hélène ukázala vnitřní záložky a řekla jim, o kolik to mají povolit. Ony už to pak udělají.“

Za celé ty roky, kdy mu Puny dělala hospodyni jako starému mládenci a potom jim oběma, se nikdy slovem nezmínila, že by uměla šít.

„Dívala ses na ty záložky?“ zeptal se.

„Hned zajdu nahoru a podívám se. Kdes ho nechal? A mimochodem, teď by sis měl vzít hrozinky.“

„Visí na dveřích.“ Byl příliš unavený, než aby říkal, na kterých. Cynthie mu podala krabičku s hrozinkami a on si jich pár vysypal do dlaně.

Kdyby holdoval alkoholu, dal by si dvojitou jednodruhovou skotskou, neředěnou – to věděl přesně. Nebo kdyby nechtěl zradit své irské kořeny, Paddyho whiskey.

*

Přistihla ho u okna pracovny, jak nepřítomně zírá ven, hrozinky v ruce.

„Žádné záložky to nemá,“ řekla Cynthie celá bledá.

„Ovšemže musí mít záložky. Jakpak by držely pohromadě?“

„No, nějaké přídavky do švů tam samozřejmě jsou, ale strašně uzoučké…“ Zatvářila se zoufale.

„Levné zboží,“ řekl.

„Cože?“

„Že ten smokink byl laciný. Když chceš pořádné záložky, aby se oblek dal povolit, musíš si připlatit.“

Seděli na pohovce, kde už se vyřešilo tolik životních situací.

„Internet,“ navrhla Cynthie. „Doručí to do druhého dne, takže bude dost času olemovat nohavice u kalhot.“

„Tak to tedy ne,“ řekl důrazně.

Nechtělo se mu vracet k poslednímu případu, kdy se rozhodli svěřit rozmarům nakupování po internetu a objednaná věc přišla bez šroubů, které ji měly držet pohromadě. Nebude znovu připomínat, jak stopoval zatoulané šrouby v džungli předem nahraných automatických odpovědí, až se nakonec dostal ke skutečnému člověku, který mu řekl, že se té záležitosti bude bezodkladně věnovat. Ani nebude mluvit o spoustě dalších telefonátů, na něž už ten skutečný člověk neodpověděl, ani o týdnech, které uběhly, než byly šrouby konečně doručeny – avšak nikoli k jeho dveřím, kdepak, nýbrž do koloniálu v jejich ulici, kde ten titěrný balíček jaksi zapadl do koše kalifornského avokáda a zůstal tam ještě další týden.

„Proč to vlastně děláme, a na poslední chvíli?“ zeptal se.

„Protože jsem si celou dobu myslela, že půjdeš. Proč bys neměl jít na večírek na rozloučenou s člověkem, který byl šestnáct let tvým farníkem, stejnou dobu tvým lékařem, je to tvůj blízký osobní přítel a adoptivní otec Dooleyho skorosnoubenky?“

Vzal jednu hrozinku mezi palec a ukazováček a nerozhodně si ji prohlížel.

„A to nemluvím o tom, že ti zachránil život,“ dodala. „Dvakrát.“

Tohle samozřejmě zabralo. „No jo, no jo, vždyť říkám, že půjdu.“ Po tomhle mučení by si nejradši zalezl do postele a předstíral invalidu, který cucá vodu zahnutým brčkem. „Proč si nemůžu prostě vzít oblek a kolárek?“

Podívala se na něho pohledem, který vydal za dlouhé řeči, pak se zadívala na police s knihami a zřejmě přemýšlela o tom, jak jsou zaprášené. Timothy se zadíval na své mokasíny a nepřemýšlel o ničem zvláštním.

Vytrhl ho zvonek u dveří. Vyskočil a rozběhl se chodbou jako propuštěný trestanec.

„Puny!“ Její dobrácký obličej, pihy i to ostatní mu pokaždé spravily náladu, po celých těch deset let, která uběhla od doby, kdy se viděli poprvé.

„Já vím, že dnes mám volno, ale něco jsem vám přinesla.“

„Kde máte dvojčata?“ Věděl, že v tuhle hodinu bude starší dvojice ve škole.

„Sedí v autě. Tak se nemůžu moc zdržet. Jedu od Joe Joea, byla jsem za ním na stanici, možná bude šéfem policie.“

Puny přímo zářila nakažlivým nadšením.

„No to mě podržte. Vždyť byl právě povýšen na kapitána.“

„Ale nikomu to neříkejte, leda paní Cynthii.“

„Samozřejmě. A kdy se to dozvíme oficiálně?“

„Říkali tak za týden, za čtrnáct dní.“

„Takže Rodney Underwood odchází?“

„Svým způsobem.“

„Jak to?“

„No, taky je to ještě tajemství, ale jo. Odchází, protože se má stát šéfem ve Wesley.“

„Tomu už tedy říkám postup.“

„Tak se všichni modlete, jo? A tady je ta maličkost, co jsem vám přinesla.“ Podala mu malou obálku. „Vemte si to večer, zapijte sklenicí vody a pak už nikam nechoďte.“

Strčil to do kapsy a cítil, jak hoří ve tváři.

„Jste… moc hodná,“ řekl.

*

„Chester McGraw!“ vykřikla Cynthie, když se vrátil do pracovny.

„Co je s ním!“

„Míval úplně stejnou velikost jako ty. Pamatuju si, že jsem ho jednou viděla zezadu u Logana ve Wesley a myslela jsem, že jsi to ty. Timothy! zavolala jsem. Co děláš v oddělení punčocháčů? Jenže to byl Chester.“

„A co dělal v oddělení punčocháčů?“

„Nemám ponětí, neřekl mi to. Ale už je, však víš…“

„V Pánu,“ dopověděl. „Umřel v únoru. Byl to fajn chlapík, Chester, byli jsme spolu u rotariánů.“

„Kdo to zvonil?“

„To byla Puny.“

„Vážně? Co chtěla?“

„Jenom se stavila, aby mi řekla, že Joe Joe bude možná šéfem místní policie.“

„Senzace. A od kdy?“

„To se ještě neví,“ odpověděl. „Ale nikomu to neříkej, zatím je to tajemství. Vem si hrozinku.“

„Ne, díky. Míval smokink.“

„Joe Joe?“

„Ale přece Chester. Chester měl moc pěkný smokas.“

„No, zadrž, Kavanaghová.“

„Měl ho na sobě loni při té dobročinné akci ve prospěch dětské nemocnice, nepamatuješ? Když předával ten ohromný šek. Takže jestli ho Irena nevyhodila…“

„Počkej…“

„A proč ne? Obchodoval se dřevem a vydělal peněz jako šlupek, měl by to být náramně hezký smokink. Zavolám Ireně, je to hodná ženská.“

Pocítil neodolatelné nutkání rozběhnout se do kostela Našeho Pána a Spasitele a padnout na kolena u oltářní mřížky.

*

„Irena to nebere, zřejmě je na zahradě.“

Nechápal, odkud toho jeho žena tolik ví o Ireně McGrawové. On věděl jen, že se prý podobá nějaké filmové hvězdě, jejíž jméno mu ale nic neříkalo. Projel svou mentální složku týkající se McGrawových: Baptisté. Půl roku trávili na Floridě, totiž šest měsíců a jeden den, aby se to dalo považovat za trvalý pobyt. Plno vnoučat.

„Neměl bych… totiž…“ Jestli má na sebe vzít oblek někoho jiného, neměl by být některého z jeho farníků? „Třeba by mi ho půjčil někdo z našeho kostela…“ řekl a strašně se styděl.

„Nikdo od Našeho Pána a Spasitele nemá tvoje míry, kdežto Chester byl tvůj dokonalý dvojník.“

Být užitečný i po smrti – co víc si přát.

„Krom toho z našeho kostela každý, kdo má smokink, ho bude mít v sobotu večer na sobě.“

Jeho žena ví vždycky všechno. Samozřejmě, vždyť absolvovala Smithovu ženskou univerzitu s červeným diplomem – zauvažoval nad tím, jestli jsou všechny absolventky této instituce taky takové.

„Pojeď se mnou,“ řekla Cynthie a vzala klíčky z háčku na kuchyňských dveřích.

„Proč?“

Pohlédla na něho shovívavě. „Protože mám ráda tvou společnost.“

Jenže o jeho společnost teď nebylo co stát. Posledních pár dní se choval jako vyložený mrzout. Ne že by byl protivný schválně, ale nedokázal potlačit rozladěnost, která v něm vyklíčila cestou přes Velkou louži, patrně někde nad Grónskem.

„Kromě toho,“ řekla radostně, „přece od toho jsi v penzi.“

„Na to, k čemu jsem v penzi, jsem právě ještě nepřišel, a že se hodně snažím.“

„No přece že můžeš skočit do auta a někam se rozjet, kdykoli tě to napadne.“

„Radši zůstanu trčet doma,“ odmlouval, protože se mu protivila představa, že by měl o něco žádat čerstvou vdovu.

„Irena tě vůbec nemusí vidět, nepojedu až k domu, zastavím u plotu. Vem si s sebou noviny a já budu za chvilku zpátky. Pak se můžeme stavit v koloniálu.“

Její pohled sliboval půl litru výborné zmrzliny od Bena & Jerryho. Najednou se mu zlepšila nálada.

„No tak jo,“ souhlasil.

*

Vycouvala s mazdou z garáže.

„Co jestli ho už dala Armádě spásy?“ ptal se.

„Myslím, že na to je ještě brzo.“

„Copak existuje nějaká předepsaná doba, kdy se má vyklízet partnerův šatník?“

„Většinou po půl roce až roce. Ale někdo to udělá okamžitě.“

Přežvykoval tuto záhadnou informaci a zejména by ho zajímalo, co ono „okamžitě“ vypovídá o předchozím manželství.

„Mimochodem,“ prohodila Cynthie, „jestli to zabalím jako první, tak moje oblečení dostane Puny a moje šperky, až na prsten po tvé mamince, Lace.“

„A ten má dostat kdo?“

„Jestli se Dooley a Lace vezmou, tak Lace. Jestli ne, můžeš ho dát své další ženě.“

Na to odmítl reagovat.

Cynthie zahnula doprava na Hlavní. „Samozřejmě si dělám legraci. Myslíš, že by ses znovu oženil?“

„Rozhodně ne. Jsem rád, že jsem se zvládl oženit jednou, podruhé ani náhodou.“ Tuhle směšnou otázku mu položila už v Irsku.

Cítil její upřený pohled.

„Co je?“ zeptal se.

„Vím, že to nerad slyšíš, ale…“

„Ale.“

„Potřebuješ ostříhat.“

„Vždyť jsem se nechal ostříhat. Je to tak dva nebo tři týdny.“

„Jenom ti to zastřihli, ale neostříhali. Nechali ti to moc dlouhé.“

Jeho žena by potřebovala normální zaměstnání s pevnou pracovní dobou, aby si nemohla dělat, co si zamane, a neměla tolik času starat se o jeho věci.

„Moudrému napověz,“ prohodila.

Raději soustředil pozornost na Hlavní ulici, která po ranním dešti doslova zářila. Znovu si uvědomil, jak se Mitford vlastně podobá irské vesnici – barevná průčelí obchodů, zavěšené košíčky s květinami, lavičky, čilý ranní ruch v každém krámě.

„Co jsme byli pryč, došlo k jedné velké změně,“ řekla Cynthie, „a sice že Avis natřel svoje truhlíky.“

Jak to, že si toho nevšiml, ačkoli už je dvakrát minul, když předstíral ranní běh? Pod zelenými markýzami před koloniálem stály ony proslulé truhlíky, v nichž se vystavovaly sezonní výpěstky; nyní byly natřené rajčatovou červení a plné květináčů se žlutými chryzantémami.

„Těch barev, jako v Irsku, viď?“

„Ano.“ A byl tam i Avis Packard, stál před svým krámem a kouřil cigaretu.

Rozdíl mezi Mitfordem a irskou vesnicí byl ale ve skutečnosti ohromný – Mitford je jeho domov a Hlavní ulice jeho rajón. Po roce stráveném na Whitecapu, dalším roce v Meadowgate, po dlouhém pobytu v Mississippi a Memphisu a výletu do Irska bylo příjemné vklouznout zpět do starých kolejí.

„Irena je nadaná výtvarnice,“ prohlásila Cynthie. „Maluje děti. Mluvily jsme o tom, že bychom uspořádaly společnou výstavu ve prospěch dětské nemocnice.“

„To jsi mi neříkala.“ Na podporu dětské nemocnice ve Wesley se dlouhodobě a s láskou angažoval. I když si nijak neliboval ve vybírání peněz, podařilo se mu při poslední kampani shromáždit 350 tisíc dolarů – Bohu díky za lidi z Floridy, kteří jezdili na léto do Mitfordu a okolí.

„Vlastně ještě čekáme, až bude Irena vědět, jaké povinnosti ji čekají. Její dcera loni přišla o dítě, ale teď je na cestě další. Pak má dvě vnoučata v Kalifornii, čtyři v Texasu a jedno v Německu. Je hodně vytížená.“

„Zatrub,“ vyzval Tim Cynthii.

Spustil okénko. Po ulici směrem k radnici si to štrádoval J. C. Hogan, vydavatel Mitfordské múzy.

„Zítra v poledne v čajovně!“ zavolal Tim.

J. C. mu odpověděl zvednutým palcem.

Nijak ho netěšilo na celé město vytrubovat, že se chystá do čajovny, ani zítra, ani jindy. Musejí to zatracepené jméno změnit, aby sem lépe zapadalo.

Nechal okénko spuštěné a naplnil si plíce zářijovým vzduchem vypraným deštěm. „Co kdybychom dnes zkusili jinou příchuť?“

„Trvalo celá desetiletí, než ses odhodlal odlepit od vanilkové zmrzliny a postoupit o stupínek výš k máslovo-pekanové příchuti!“

„Od vanilkové se nikam výš postoupit nedá. Vanilková zmrzlina je crème de la crème, to nejlepší z nejlepšího, kdežto máslovo-pekanová je jen pomíjivý rozmar. Avšak už pár let mě to láká vyzkoušet něco úplně jiného, jenomže jsem nikdy neměl odvahu. Co třeba Cherry Garcia?“ Carpe diem.

Se smíchem ho poplácala po koleně. „Tedy ty se nezdáš, kdo by to do tebe řekl.“

Nevěděl přesně, jaké pocity v něm vyvolává Cynthiino poplácávání. Kdykoli to udělala, a dělala to často, připadal si, že jsou mu čtyři roky, nebo že je štěně nějakého malého psího plemene.

Nespokojeně odtáhl koleno a otevřel Mitfordskou múzu. Místní týdeník byl v poslední době povážlivě tenčí, ale první strana stále hýřila celobarevným tiskem.

„Timothy?“

„Ano, Kavanaghová.“

Mule Skinner měl otištěný čtvrtstránkový inzerát své realitní kanceláře hned pod nabídkou čištění odpadů. To není dobré umístění. Dále tam byla Praktická rada pro tento týden – nikomu kromě Puny se nikdy nepřiznal, že tuhle rubriku čtvrtek co čtvrtek sleduje.

„Posloucháš mě?“ zeptala se.

„No jistě, jistě.“ Boty se dají snadno vyleštit slupkou od banánu. Zbytky odstraníme suchým hadříkem.

Cynthie zahnula doprava do Šeříkové – zdálo se mu, že až trochu moc prudce.

„Nemyslíš, že bys měl vyzkoušet to, co ti včera poradila Puny?“ otázala se.

Puny Guthrieová nikdy dlouho nechodila kolem horké kaše a bez obalu mu řekla, že potřebuje pořádné…

Ukryl obličej do rozevřených novin.

…projímadlo.

*

Teď tady sedí v autě, místo aby běžel ke kamenné zídce na kopci a pozoroval život dole v údolí – vláček, který rachotí úvalem mezi kopci, klikatou řeku a modré hory v dáli. Byl nádherný den bez větru, celý zlatý sluncem po dešti – takové počasí miloval.

Jak se asi bude cítit Irena McGrawová, až se on bude po městě naparovat v obleku po jejím manželovi? Navíc tu byla i možnost, že Irena dorazí přímo na rozlučkový večírek. Dřív ovdovělý partner čekal rok, než se znovu zapojil do společenského života, ale podle dnešních zvyků se ta doba pravděpodobně zkrátila na polovinu.

Celá záležitost se smokinkem ho zmáhala natolik, že na ni nedokázal dál myslet. Pokřižoval se a odevzdal ji Stvořiteli všeho viditelného i neviditelného.

NOVINKY Z VLASOVÉHO STUDIA

Paní Fancy Skinnerová z kadeřnického salonu oznamuje, že od příštího pondělí má pro své zákazníky DVĚ novinky.

Ta první je Wi-fi připojení (vezměte si s sebou iPady a notebooky!), a ta druhá, důležitější, je – nová posila v osobě umělecké kadeřnice a vizážistky, pí Shirlene Hatfieldové, která přichází ze salonu Cool Trend v Bristolu ve státě Tennessee, a navíc je to sestra pí Skinnerové!

Pí Skinnerová nás informovala, že pí Hatfieldová bude nabízet také kompletní kosmetické služby včetně samoopalovacího nástřiku. V telefonickém interviewu s Múzou pí Hatfieldová řekla: „Budu hrdá, když se mi podaří zavést do Mitfordu tento způsob opalování. Díky samoopalovacímu nástřiku mohou lidé i zde v horách vypadat, jako by právě přijeli z Floridy.“

To není nejšťastnější marketingový tah. Lidé z hor netouží po tom, aby vypadali jako ta opálená horda, která sem květen co květen přitáhne z Floridy a zabere veškerá parkovací místa.

Mitford co nejsrdečněji vítá pí Hatfieldovou! Nepřehlédněte „Slevový kupon Shirlene Hatfieldové“ v hodnotě 2 dolary na ostříhání vlasů ve vlasovém studiu pí Skinnerové, které stále přijímá nové zákazníky. Múza vám poskytuje i další slevový kupon – přinášíme samé DOBRÉ zprávy!

Na kuponu není uvedeno, kdy končí jeho platnost, může ho tedy vystřihnout a schovat pro Dooleyho, až přijede v říjnu na prodloužený víkend. Slevový kupon v Múze je hotová rarita a týdeník vycházející ve Wesley tak připravuje J. C. Hogana o čtenáře, protože každý pátek otiskuje celou stranu kuponů, o křížovce nemluvě.

Mobil v kapsičce u košile spustil slavnostní pochod.

„Haló?“

„Ahoj, tati…“

Praskání.

„Dooley? Slyšíme se?“

„… jsem … zrovna … myslím … musím …“

„Dooley, skoro tě neslyším. Mohl bys…?“

Konec.

Jsou vysoko v horách, zřejmě tu není signál, pomyslel si. Mrzelo ho, že si nemohl pohovořit se synem.

CHELSEASKÁ ČAJOVNA
NABÍZÍ DĚTSKÉ PORCE

Obrátil stránku a četl dál.

Je jasné, že čajovna musí jít s dobou a rozšířit si okruh zákazníků. Právě včera zaslechl, jak se noví majitelé usnesli, že nebudou používat žádná módní slova, která běžný zákazník neumí vyslovit, včetně croissantu. Další plus bylo, že během jejich výletu do Irska zmizely růžové záclony s volánky, kytičkovanou tapetu zakryl zelený nátěr a z rádia hrála stanice Top 40 místo vlezlé náladové hudby. A teď ještě budou podávat dětské porce – doufal, že si je budou moct objednat i dospělí, když zrovna budou mít hlouběji do kapsy nebo nebudou mít moc velký hlad. Ale pořád ještě před nimi ležel velký úkol – podle jeho názoru se provozovatelé musí zbavit toho názvu, a to co nejdřív, a vymyslet něco, co přiláká rodiny s dětmi. Copak někdo chodí s dětmi na čaj? Nikoho takového neznal.

U okénka se objevila Cynthie.

„Na zahradě není a přední dveře jsou otevřené. Vešla jsem dovnitř a zavolala, ale nikdo se neozval, a nakoukla jsem i do ateliéru vzadu.“

„V garáži je nějaké auto.“ Tim si ho všiml, když jeli k živému plotu.

„To není její, je Chesterovo. Tak nevím, nemám zajít nahoru a podívat se po ní?“

„Možná je ve městě nebo zaskočila k sousedům.“

„Vzpomeň si, co se stalo Normě Jenkinsové.“

U Normy byly taky dva dny otevřené přední dveře, a ona zatím ležela v prvním patře po mrtvici s ochrnutou levou půlkou těla, neschopná přivolat si pomoc.

„Určitě jí nic není,“ řekl. Kolikrát sám nechal dveře dokořán, když pracoval vzadu na dvoře nebo v suterénu? Jistě, bylo to v prvních letech po příchodu do Mitfordu, teď se věci změnily jako ostatně všude.

„Já myslím, že ona není ten typ, který nechává otevřeno, když není doma.“

„Jak to, že toho o ní tolik víš?“ zeptal se.

„Měly jsme společně tři výtvarné kurzy. Já jsem vedla dva a ona ten třetí.“

„A nemá nějakou výpomoc v domácnosti?“

„Její hospodyně se prý vrací na Floridu někdy kolem prvního září a Irena odjíždí koncem října.“

„Mám nápad – co kdybychom se rozjeli do koloniálu a ten Chesterův smokas pustili z hlavy? Můžu si ho objednat z půjčovny v Charlotte, pošlou mi ho letadlem do Hickory.“

Ale Cynthie ho neposlouchala. „Půjdu dovnitř a podívám se po ní, nemám z toho vůbec dobrý pocit.“

Rozhlédl se po Biskupské uličce. Na dohled byl jediný dům, dobrého půl bloku odtud.

„Pojď se mnou,“ řekla. „Vzpomeň si, co se stalo Normě.“

„Tak jo. Ale zůstanu dole, a jestli se vrátí, začnu koktat nějakou omluvu.“

Ale Irena se nevrátila. Zatímco ji Cynthie vyvolávala po celém domě, Timothy bloumal obývacím pokojem za halou a prohlížel si sérii pěti velkých olejomaleb, které všechny zachycovaly stejnou mladou dívku a byly podepsané Irena McGrawová. Na portrétovaných obličejích si všiml zajímavého detailu tak malého, že ho samotného překvapilo, že ho vůbec zaznamenal. V očích každého modelu se skrýval slabounký, ale rozeznatelný odraz: miniaturní zmenšenina předlohy. Narovnal si brýle a naklonil se co nejblíže. Vypadalo to, jako by se ta velká dívka dívala sama na sebe, oblečenou v něčem jiném – ve žlutých šatech. Namalovaná zřítelnice byla malý skvost – vytvořit něco takového vyžadovalo neobyčejný um a patrně i nejjemnější štěteček ze sobolích chlupů.

Podíval se na hodinky, slyšel Cynthii, jak volá Irenino jméno.

Na koncertním křídle rodinné fotografie ve stříbrných rámečcích. Spousta vnoučat, celé stádečko. Vlastní vnoučata sice neměl a mrzelo ho to, ale dva páry Punyiných dvojčat tuto mezeru vhodně zaplňovaly.

Pomyslel na svého bratra Henryho, kterého teprve nedávno po tolika letech objevil, i na to, co společně prožili v Memphisu i v Holly Springs, a představoval si, jak by teď vypadal rodinný portrét Kavanaghových i s Henrym.

Na velké fotografii McGrawových v témže pokoji byli manželé obklopeni zhruba dvěma tucty svých pohledných potomků, vyfiknutých ve svátečních šatech. Bývalo tu jistě živo – všechna ta vnoučata se tu honila a smála, někdo volal Neběhejte po chodbě, někdo hrál na piano, bratranci si čutali s mičudou. Jako plno lidí, kteří žijí v tropech, pravděpodobně slavili Vánoce i Den díkůvzdání tady a doufali, že napadne sníh. A teď jeden člen té veselé pospolitosti chybí. Irena jistě bude žít dál a zase bude dobře – ale bude to jiné, hodně jiné.

Vždycky si o Ireně myslel, že je mimořádně atraktivní, ale byl v ní i jakýsi náznak smutku nebo neurčitosti, jako by ve skutečnosti žila někde jinde a zjevovala se jen, když se vybíralo na dobročinné účely. Pamatoval se, že hrála tenis a nosila perly, o kterých by jeho matka řekla, že jsou „kvalitní“.

Už se od fotografie odvracel, když si uvědomil, že Chester – ha! – má na sobě ten smokink, o kterém se toho tolik namluvilo.

Došel do haly ve chvíli, kdy jeho žena scházela ze schodů.

„Není tady.“

„Myslím, že bychom měli odejít,“ řekl. „Můžeš zavolat později.“

„Mám pocit, že tu něco nehraje, Timothy. Měl bys vidět její ložnici. Všechno vytahané páté přes deváté. To k ní nesedí. Pojď se schválně podívat.“

Oblečení poházené po neustlané posteli, zásuvky povytahované, dveře od skříní dokořán, šatstvo i po zemi a rozložená karimatka s otevřenou láhví vody vedle ní.

„Co tomu říkáš?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Ložnice některých lidí takhle vypadají.“ Například Dooley míval takovýhle pořádek v pokoji v těch prvních dobách, kdy se nastěhoval na faru.

„Jenže Irena taková není. Je úzkostlivě pořádná. Vždycky si vypere štětce a očistí paletu a dá je na místo.“

„Je opravdu nadaná,“ řekl. „Ty její obrazy…“

„Ano, a nikdy je nevystavila ani žádný neprodala. Proto jsem byla tak nadšená, když se zmínila o výstavě ve prospěch dětské nemocnice.“

„Kdo je její nejlepší přítelkyně?“ zeptal se. „Měli bychom někomu zavolat.“

„Irenu má každý rád, ale o nějakých blízkých přátelích nevím.“

Znovu se rozhlédl kolem, tentokrát pozorněji. Na telefonu vedle postele blikalo světýlko signalizující zprávu na záznamníku, okno bylo na pár centimetrů pootevřené, na dveřích šatníku visela prázdná ramínka. Vešli do koupelny. I zde bylo okno pootevřené. Na skleněných dveřích sprchy kapky vody. Na podlaze ručník.

Sehnul se a sáhl na ručník – byl vlhký – pak vyhlédl na trávník za domem. Tam je asi ateliér, obklopený dosti velkorysou zahradou a otevřenou kůlnou na nářadí. Za ním husté mlází doubků a rododendronů.

„Tak co myslíš?“ zeptal se své ženy.

„Myslím, že je ve městě nebo si možná zajela do Wesley. Musíme odsud vypadnout.“

„Jenom se modlím, aby byla v pořádku. Neměli bychom zavřít dveře?“

„Nejlíp bude, když všechno necháme tak, jak jsme to našli. Určitě je v pořádku.“

Jak to, že se pokaždé zamíchají do záležitostí jiných lidí, jako se jim to stalo naposledy v Irsku?

Vzdychla, Tim se zdržel komentáře.

„Tak že bychom teď zajeli na nákup do koloniálu,“ navrhla Cynthie, „a pak se tady ještě jednou stavili, než pojedeme domů?“

„Dobrá. Uděláme to tak, ale teď už pojď pryč.“

„Já bych se ještě chtěla podívat do šatny, jestli tam ten Chesterův smokink doopravdy je.“

„Proboha, ženská, pojď už.“

Popadl ji za ruku, odtáhl ji ke schodům a po schodech dolů. Cherry Garcia s kousky třešní a čokolády.

DRUHÁ KAPITOLA

Záhada otevřeného domu

Nebýt Cynthie, snědl by půllitrové balení zmrzliny na posezení. Ona mu ji však v půli odebere, udělá mu kázání a strčí ji do mrazáku za jehněčí kotletky zabalené v papíru od řezníka. Uplyne možná týden, než usoudí, že je vhodná chvíle, aby ji dojedl, rovnou z krabice.

Tenhle dohled se mu z duše protivil, jak kvůli ní, tak kvůli sobě, ale kde by bez něj byl? Zřejmě v diabetickém kómatu jako už dvakrát. Pánbůh ví, že doufá, že doktor Wilson se o něho postará, kdyby se mu zase přihodilo něco neblahého. Kdyby si totiž dopřál něčeho víc, než je zdrávo, mohl by zaklepat bačkorama jako Chester McGraw, protože Hoppy bude v Jižním Súdánu.

Cynthie počkala, až přejede náklaďák směřující k severu, a odbočila na Hlavní. „Nezapomeň, že jsi na pondělí objednaný k doktoru Wilsonovi.“

„Já vím,“ odpověděl.

Vyhrnul si nohavici a zadíval se na pravý kotník. Není oteklý. Totéž provedl s levou. Život stojí za starou belu, když si člověk musí prohlížet kotníky, píchat si injekce a nechat půlku zmrzliny trouchnivět za mraženými kotletami.

„Málem bych zapomněla,“ ozvala se Cynthie. „Volala Olivie. Lace přijede osmnáctého října na krátké podzimní prázdniny.“

„A Dooley má volno šestadvacátého a devětadvacátého odjíždí.“ Zahloubal se nad těmi nešťastně rozvrženými daty. Různé školy se svými odlišnými termíny prázdnin romantickým vztahům moc nesvědčí a zúčastněné připravují o spánek. Když se tu a tam vyskytne prodloužený víkend, zpáteční cesta mezi Virginskou univerzitou, kterou druhým rokem navštěvuje Lace, a Georgijskou, kde je Dooley v předposledním ročníku, se stejně nedá urazit za dobu kratší než patnáct nebo šestnáct hodin.

„Budeme ho mít pro sebe celé dva dny a tři noci,“ řekla Cynthie. „Zdá se, že se na to těší.“

„Nezmínil se, že chce jet do Meadowgate?“

„Ani slůvkem. Mám dojem, že se mu po nás stýská.“

Nedokázal se upamatovat, kdy naposledy se mohli těšit z Dooleyho společnosti dva dny vcelku – míval ve zvyku vytratit se na farmu v Meadowgate, kde si mohl tříbit svoje veterinářské dovednosti.

„Tak že bychom uspořádali dvě večeře, co říkáš?“ zeptala se. „Jednu pro Dooleyho a mladší sourozence a samozřejmě i pro Paulinu a Bucka. Myslím, že Dooleymu prospěje, když bude moct strávit víc času s Jessií a Míšou. Sammy a Kenny se nechtějí setkat se svou matkou, tak bychom je mohli pozvat následující večer.“

„Je tu ještě Harley,“ ozval se.

„Ten může přijít na obě akce.“

„A co kdybychom pozvali na první večer i Hélène? Harley si ji jako domácí moc a moc pochvaluje.“

„Senzace. Kolik je to lidí?“

Šikovně zaparkovala mazdu naproti koloniálu, má štěstí.

„Večeře číslo jedna – devět. Číslo dvě – šest.“

„Večeře číslo jedna: karbanátky, zelný salát s majonézou a fazole s rajskou omáčkou, aspoň dva hrnce,“ řekla. „Večeře číslo dvě: tvoje speciální šunka, bramborový salát od Puny a další hrnec fazolí.“

„Objednám u Esther dort s pomerančovou zavařeninou,“ řekl Tim. „Ten se bude podávat po oba večery.“ Tohle plánování ho nesmírně bavilo. „A já si vezmu svůj nízkotučný jogurt a půjdu si ho sníst do garáže.“

Přímo to viděl před očima – jak se všichni sejdou v pracovně kolem dlouhého rozkládacího stolu s ubrusem po babičce Howardové a oknem, jež vede do Baxterova parku, bude dopadat šikmé večerní světlo na nedostižný pomerančový dort Esther Bolickové… a bude tam Dooley, Dooley, který s chutí spořádá, co dostane, a bude rád, že je doma, i když to neřekne, a bude se smát, ano, Dooley se bude smát, a pak budou všichni v jídelně hrát pool, a večer druhého dne je Sammy všechny roznese na kopytech. Což mu připomnělo…

„Což mi připomíná,“ řekl Tim, „že jsem Sammymu slíbil, že se naučím hrát pool.“

„A on tě bude učit?“

„Proč chodit ke kováříčkovi, když můžu rovnou ke kováři.“

„A až přijede na prázdniny Lace, tak ji taky pozveme,“ řekla Cynthie. „Třeba na oběd. Musíme si taky prohlídnout ten prsten.“

No jo, ten prsten. Prsten pro Lace od Tiffanyho, který nechávali zmenšit, když tenkrát jeli z letiště sem do hor. Není to přesně vzato přátelský prsten, řekl jim Dooley, ale ani zásnubní.

„Výtečně,“ zaradoval se. „Ano.“ Toužil si popovídat s bystrou a půvabnou dívkou, s níž se poprvé setkal u Fernbanku. Tehdy měla naražený ošuntělý plstěný klobouk, nesla si motyčku a pytel – přistihl ji při krádeži sazenic kapradí slečny Sadie. Nyní je to adoptivní dcera místního lékaře a jeho ženy, studuje s vyznamenáním na Virginské univerzitě a také je Dooleyho „nastávající“, jak se říkávalo v Mississippi. Vypadá to, že tenhle příběh skončí růžově, i když mezi těmi růžemi bude dost trní.

Cynthie vytáhla klíček ze zapalování. „Připomeň mi, že mám koupit nějaké pamlsky pro Violetu.“

Pánbůh ví, že bílá kočička jeho ženy byla největším přispěvatelem do rodinného rozpočtu. Nejenže byla už dlouho hvězdou slavné série knížek pro malé čtenáře, Violeta byla navíc roztomilé a příjemné stvoření, které si Timothy nadmíru zamiloval.

Existovaly celkem čtyři bílé kočky Violety, které inspirovaly autorku a ilustrátorku v jedné osobě, krom té současné už ovšem byly všechny po smrti. Ve svých fiktivních inkarnacích ta či ona cestovala do Paříže, navštívila anglickou královnu, chodila do školy, jela na dovolenou na venkov, hrála na klavír, bydlela v knihkupectví – zkrátka co si vzpomenete. Knížky o Violetě pořád vycházely a přinášely tučné honoráře.

„Připomenu,“ řekl. „Jen ať je Violeta spokojená.“

*

Majitel koloniálu, na něhož udělala dojem jejich nedávná zámořská cesta, je šel obsloužit osobně.

„Kupte jeden, druhý máte zadarmo,“ řekl Avis a dal do sáčku dva růžové grapefruity.

„Výborně. Děkujeme.“ Timothy vytáhl peněženku. „Měl byste dávat kupony do Múzy.“

„To je moc drahé,“ namítl Avis. „Tlustá fixa, kus bílého papíru a kousek lepicí pásky, kterou se to přilepí do výlohy – to je moje reklama. Nezaujala vás moje speciální nabídka pro dnešní den?“

„Nějak jsem si nevšiml.“

„Směs kořenové zeleniny. Červená řepa, tuřín, petržel, mrkvička – už oprané a v mikrotenovém sáčku – čtyři dolary. Zakápnout olivovým olejem, trochu tymiánu, rozmarýnu a mořské soli, péct dvacet minut při 220 stupních.“ Avis si po italském způsobu políbil konečky prstů.

„Tak my si jedno balení vezmeme. Ale čtyři dolary?“

„Čerstvoučké a chutňoučké, ne zvadlé a chcíplé jako v některých krámech, které bych mohl jmenovat.“

„Nemohli bychom místo petržele dostat rohlíčkové brambory?“

„Bohužel, výměna není možná,“ řekl Avis a ťukal čísla na pokladně.

„A můžeme si objednat šunku?“ zeptal se Tim Avise. „S kostí. Na třetí říjnový týden.“

„Doporučil bych vám šunku z našeho údolí, která se dá krájet snad i vidličkou – tradiční chuť, nízký obsah sodíku, nikde jinde než u nás ji neseženete. Z prasat chovaných ve volném výběhu, masíčko šťavnaté a voňavé. Sečteno a podtrženo, nejlepší šunka odsud až po Smithfield…“

Avis se předklonil. „…bez výjimky.“

„Tak ji objednejte,“ řekl Tim. „Asi tak pěti- nebo šestikilovou. A nemáte náhodou lžičku?“

*

„Jestli pojedeme k Ireně, tak nám roztaje zmrzlina,“ řekl nešťastně.

Cynthie nastartovala. „Byli jsme v obchodě strašně dlouho. Co jsme se vrátili, jsme pořádně nedoplnili zásoby.“

„Mám lžičku,“ zajásal a vytáhl ji z kapsičky saka. Napřáhl ji a čekal na Cynthiino vyjádření. Sáček s půllitrovým balením zmrzliny měl na dosah na podlážce u zadního sedadla, to si pohlídal.

Cynthie pohlédla na lžičku a vzdychla. Protentokrát přejde její povzdech mlčením, ale jestli se to bude opakovat, nechce příště slyšet nic o tom, jaký je Yankee.

Zařadila se s autem do provozu časného odpoledne. „To chceš tu zmrzlinu jíst teď, v autě?“

„To se ví,“ odpověděl.

„A ten zbytek necháš, aby se roztekl?“

„Ne, teď v autě chci sníst půlku, pak zajet domů a zbytek dát do mrazáku. Potom zavoláme Ireně, a jestli to nevezme, zajedu tam s tebou.“

„To je ale milé,“ řekla Cynthie. „Vážně.“

Projížďka po Hlavní byl snad nejlepší zážitek od doby, kdy si dal první mléčný koktejl a potom se svezl na zadním sedadle kabrioletu dědečka Yanceyho v Holly Springs. Pomyslel si, že už dávno nezažil takový pocit štěstí – a pak znovu pomyslel na svého doktora.

Hoppy Harper se chystá do Jižního Súdánu, aby konal dobro v tomto rozvráceném světě, a on zatím nemá nic jiného na práci, než se pustit plastovou lžičkou do kyblíčku zmrzliny Cherry Garcia. Uvědomil si, jak ho trápí představa Hoppyho smělé budoucnosti, protože si zoufá nad svou vlastní. Nějakou budoucnost před sebou má, dá-li Bůh, ale smělou?

Teď si přál pouze, aby se Irena McGrawová pokud možno co nejrychleji vrátila domů a zavřela ty zpropadené dveře.

*

Hope Winchesterová Murphyová stála u výkladu knihkupectví Happyend, když si všimla, že kolem jede mazda a na sedadle spolujezdce sedí otec Tim. Něco jedl, snad lžičkou, a tvářil se spokojeně.

Onehdy šla cestou domů kolem kostela Našeho Pána a Spasitele a poprvé za dlouhou dobu nakoukla do růžového sadu.

Otci Timovi by se o tom slovem nezmínila, protože by ho mrzelo, že růžová zahrada, kterou za kostelem vysázel, je zničená. Mšice, japonští chrousti a kdovíjaká ještě žoužel se na ni vrhli a z listí zbyla jenom drť.

Růže Malmaisonky, trnité Gertrudy Jekyllové, Růžový úsvit, kterému se tolik dařilo podél zdi staré nedělní školy – možná že přežijí, možná ne. Hope se rozhlížela po hadici a nakonec ji našla pohřbenou v plevelu. Našroubovala ji ke kohoutku a záhony zalila, což jí poskytlo částečný pocit vítězství nad zmarem a zkázou.

Brzy po návratu z Irska se otec Tim stavil u ní v knihkupectví, aby obhlédl každoroční akci Z jako září, při níž se všechny tituly na Z prodávaly s patnáctiprocentní slevou.

Když Hope vzhlédla od rozečtených pamětí Pata Conroye, otec Tim stál před ní a chlapecky se usmíval. Kvůli tomuhle úsměvu se do něho tenkrát zbláznila – to bylo ovšem ještě před tím, než se objevil Scott Murphy a úplně jí změnil život.

„Jestli se dobře pamatuju, sleva se netýká autorů, jejichž jméno začíná na Z.“

„Ne, otče, bohužel. Jenom titulů.“ Věděla, že to Tim ví a že ji jenom škádlí. „Kterého autora máte na mysli?“

„Zolu.“

„Zolu! Nedovedu si představit, že byste ho četl.“

Zasmál se. „Jen jsem si řekl, že vás vyzkouším, jestli dáváte pozor. Ale myslím, že to byl právě Zola, kdo řekl: ,Duch skrývající se za tělesnou schránkou, a ne tělesná dokonalost, vyzdvihuje ženu nad její ostatní družky.‘ Jistě uznáte, že to není špatné.“

„Taky, myslím, řekl: ,První láska je los, který nevyhrál, ale celý život si pomatuješ jeho číslo,‘“ kontrovala.

Ráda se s ním smála. Byl to jediný zákazník, o němž věděla, že dokáže citovat Zolu, který přečetl celého Steinbecka a byl expert na Wordswortha, Cowpera a dokonce nešťastného, vyšinutého básníka anglického venkova Johna Clarea.

I když měl rád klasiku, byl ochotný zkusit i autory, které předtím nečetl – tedy někdy samozřejmě neochotně. Hope ho seznámila s Gabrielem Garcíou Márquezem a Tim jí za to byl vděčný, a sám se pustil do Jorgeho Luise Borgese. Pamatovala si, že ho jednou viděla u police s Borgesovými díly, jak si něco opisuje do malého notýsku, který si vždycky nosil. Pak jí ten citát ukázal.

Všechno, co se nám kdy přihodí, včetně našeho ponížení, neštěstí, našich trapných zážitků, to všechno jsme získali jako materiál, jako hlínu, z níž můžeme vytvářet umění.

J. L. Borges

„To je jako z bible,“ řekl s úsměvem.

Hope si nedovedla představit, že by farář někdy utrpěl nějakou ránu osudu, zažil ponížení nebo něco trapného, jenže její představy o duchovních byly v té době přinejmenším nerealistické. Byla zaslepená okázalostí té funkce, a dokud nepoznala otce Tima, stěží dokázala pochopit, že i osoby se svěcením mají svou lidskou stránku. Bylo jaksi podivně nepříjemné vidět do každodenního života duchovního, i když jen prostřednictvím jeho literárních zálib – mnohem nepříjemnější, než si chtěla přiznat, protože, jak napsal pan Emerson, změnit názor je nesmírně otravné. Kdysi vnímala faráře jako rozmazanou siluetu v pozadí, seznámení s otcem Timem však způsobilo, že se tento obraz příjemně zaostřil.

Byl to otec Tim, kdo přijal Scotta za kaplana v Domě naděje a kdo je také oddal v půvabném starém kostelíčku v horách, v němž to vonělo včelím voskem a jablky a odkud byl krásný výhled do údolí Tennessee. A dokonce jim upekl šunku na svatební hostinu.

Nejvíc si ale cenila toho, že ji otec Tim s Cynthií podpořili, když se rozhodla koupit knihkupectví. Tenkrát měla velké obavy, jestli to zvládne, ale přece se nastěhovala do patra nad obchodem, pověsila záclonky do oken a začala věřit v Boha.

Kočka Margaret Ann vyskočila na lavičku u okna a uvelebila se ve skvrnce slunečního světla.

Hope se natáhla, aby žlutou kočku pohladila, a vtom to zase ucítila – teplou krev, která z ní unikala tenkým pramínkem jako z kohoutku. Už to trvalo několik dní. Zmeškala dvě návštěvy u doktora Wilsona, protože bylo těžké sehnat někoho, kdo by ji zastoupil, a sehnat peníze na zástup ještě těžší. Z jakéhosi důvodu, který sama nechápala, o očekávaném dítěti zatím nemluvila s nikým kromě Scotta, sestry Louise a doktora Wilsona – připadalo jí přirozené držet vše v tajnosti, dokud na ní těhotenství nebude vidět. Scott, který se jí chtěl zavděčit, s tím souhlasil. Kdyby její sestra dosud žila v Mitfordu, asi by jí o tom krvácení pověděla, jenže Louise je v Charlestonu a má náročné zaměstnání, tak proč ji ještě znepokojovat.

Ale proč o tom neřekla Scottovi nebo nezavolala k doktorovi a neobjednala se? Je skoro na konci čtvrtého měsíce, takže není čas na nějaké tajnosti. Na co čeká?

Opřela se čelem o chladnou okenní tabulku. Čeká, až se zbaví hrozného strachu z příliš velkého štěstí nebo příliš velkého zármutku.

*

Vyložili čtyři tašky potravin, v rychlosti se naobědvali, zkontrolovali Barnabáše a pak se natáhli na pohovku v pracovně – on hlavou k jihu, ona k severu.

Probudili se ve tři a nechtělo se jim věřit, že už je tolik.

„Vidíš,“ prohodil, „že časový posun se hned tak nesrovná.“

„Musíme zavolat té Ireně,“ řekla Cynthie.

Irena Siréna, vsadil by se o cokoli, že se mezitím taky vrátila z nákupu a zrovna vybaluje potraviny nebo se probouzí po odpoledním zdřímnutí…

Ale u McGrawových telefon nikdo nevzal.

„Co je nahrané na záznamníku?“ zeptal se Tim.

„To, co vždycky. Dovolali jste se do domu McGrawových, momentálně nikdo nemůže přijít k telefonu, zanechte nám vzkaz.“

„A nechala jsi vzkaz?“

„Zavěsila jsem.“

„Mohlas jí nechat vzkaz, a až by přišla domů, zavolala by.“ Jeho žena přece jenom neví všechno, ani zdaleka ne. „Zavolej jí znovu v pět.“

Cynthie se posadila na pohovce, vzala Violetu do náruče, pak přešla k oknu a zadívala se ven. Kdykoli se jeho žena upřeně zadívala, věděl, že jí to v hlavě šrotuje – stěny by se mohly dát vymalovat, měly by se sundat lustry a místo nich dát lampy, měly by se vyměnit závěsy, protože jejich barva vyšla z módy, a teď? Teď jí nejdou z hlavy ty otevřené dveře Ireny McGrawové.

Celé roky jí měl trochu za zlé, když se s plným zaujetím ponořila u kreslicího stolu do práce, která ji na dlouhé, nekonečné měsíce odváděla z jeho života do jiného. Zřejmě si však vypěstoval jakýsi mentální mozol, protože nyní si přál, aby Cynthie zase byla u stolu ve svém malém ateliéru – toužil po známém pohledu na její skloněnou hlavu, kdykoli šel kolem po chodbě; ochotně by jí rozmasíroval svalovou křeč na šíji, obdivoval by její úsilí vytvořit něco lepšího než dřív – radši by snesl i zápach rýže, která vybublala a pálila se na sporáku, než když jeho žena strká nos do věcí, do kterých jí nic není.

Nikdy by si nepomyslel, že něco takového řekne. „Jdi si pracovat na knížce, Kavanaghová.“

„Rozkaz,“ řekla poslušně, otočila se a zmizela v chodbě i s kočkou.

Zdráhal se uvěřit, že Cynthie skutečně udělá něco, co není její nápad. Ta žena dokázala řídit jeho život jakoby nic, ale měla i dojímavou a skoro dětskou stránku, která ho pokaždé vzala za srdce.

*

Vedle bylo ticho.

Před několika lety s Cynthií zrekonstruovali žlutý domek za živým plotem a přestěhovali se do něj a faru, kterou Tim koupil od diecéze, pronajali Hélène Pringleové. Hélène, která pocházela z Francie, byla učitelka klavíru a k tomu nevlastní sestra zesnulé Sadie Baxterové, což ho dosud nepřestávalo udivovat. A díky Bohu se ukázalo, že to byl šťastný nápad.

Suterénní byt Hélène pronajala Harleymu Welchovi. Harley byl ryzí člověk z hor, už něco přes šedesát, bývalý pašerák alkoholu, který se ale dal na správnou cestu. Kdysi se sám začal starat o Lace Turnerovou, ještě než ji přijali za vlastní Hoppy a Olivie Harperovi – byla to dlouhá opera, v níž ještě zazní nejedna árie. V suterénu bydleli také Dooleyho dva mladší bratři – sedmnáctiletý Sammy a devatenáctiletý Kenny, kteří se sem vrátili teprve nedávno z různých míst, kam je zavál vítr ještě jako děti.

Je třeba podotknout, že ta trojice občas dělala pěkný kravál. Z oken hudebního pokoje slečny Pringleové se od deseti do čtyř linuly zvuky klavíru, k čemuž se přidávalo túrování motoru zchátralé dodávky, na níž pracovali dlouho do noci obyvatelé suterénu. Neméně hlučné byly rány kladivem ozývající se ze zadního schodiště, kde se pomalu, ale jistě rýsovaly nové schody. A do toho všeho vyřvávala country z přenosného přehrávače puštěného na plné pecky ve farní kůlně, která byla donedávna zarostlá pichlavou šípkovou růží.

Vedle to zkrátka žilo, ale pro sousedy to bylo pěkné nadělení.

Jak to všechno Hélène Pringleová, na první pohled tak korektní až upjatá, dokáže snášet, věru nechápal. Před několika týdny, když plela podél živého plotu, mu řekla, že „je to tam s nimi veselejší a víc jako doma“.

„Pardon moi, otče, ale než se tam dolů nastěhovali, ten starý dům byl trochu…“ omluvně na něho pohlédla, „…morose,“ dodala francouzsky.

Teď by člověk uslyšel spadnout špendlík. Než se vrátili z Irska, Harley vzal oba mládence s sebou na návštěvu rodinné větve Welchových do Kentucky a Hélène odletěla do Bostonu vyřídit pozůstalost po své matce.

Přistihl se, jak nervózně přechází sem tam, jako by očekával něco neznámého.

*

Zahloubal se do kalendáře a hromádky poznámek, které si sepsal.

Schůze rotariánů. Večeře s Kiwanis klubem. Brigáda na úklid okolí dětské nemocnice.

Musí se ozvat starostovi, který mu volal – byl si skoro jistý, že ho Andrew Gregory bude přemlouvat, aby kandidoval do městské rady, čemuž se už několik let vyhýbal.

Pozvání, aby promluvil ke skupině duchovních v Holdingu.

Dotaz z Hendersonvillu, jestli by nemohl na měsíc zastoupit tamního duchovního.

A pak tam samozřejmě leží dosud neotevřený dopis od nového biskupa. Nový biskup. Když on měl rád toho starého.

Zkrátka a dobře nemá co na práci. A tenhle seznam ho vůbec nezajímá. Pachtit se nahoru dolů s jazykem na vestě pro něho dávno ztratilo půvab.

Po všechny ty roky, kdy byl zavalen zodpovědností a kdy kolem něho bzučeli jeho farníci jako roj včel, se cítil výborně – tedy když nepočítá ta dvě diabetická kómata. Pořád měl co dělat, stále musel řešit nějaký problém, vždycky tam byl někdo, komu se snažil pomoct, aby byl šťastný a spokojený. Pak ale přišel kurs poradenství pro duchovní a tam se poučil, že nemůže druhému pomoct, aby byl šťastný, protože to si musí vyřešit každý sám.

Nakrátko mu blesklo hlavou, jak by to bylo hezké, kdyby měl ještě sekretářku Emmu Newlandovou. Všechny by obvolala a podle jeho pokynů schůzky zrušila nebo odmítla takovým stylem, že by se skoro nikdo neodvážil žádat ho znovu.

On chce zkrátka od života víc než jenom schůze a večeře a povídání všeho druhu. Původně si myslel, že mu výlet do Holly Springs a cesta do Irska poskytnou nějakou odpověď, ale jak se zdá, obě cesty způsobily, že otázky Co teď? A co potom? jsou jen naléhavější.

Nakonec usoudil, že to udělá stejně jako vždycky – podřídí se tomu, co má napsáno v kalendáři, a vynasnaží se, aby se mu to líbilo.

*

Cynthie znovu zavolala v půl sedmé.

„Pořád to nikdo nebere,“ řekla. „Nechala jsem vzkaz na záznamníku.“

„Když jsme tam byli ráno kolem deváté, ručník byl vlhký,“ přemítal nahlas.

„Čili předpokládejme, že odešla krátce předtím. Teď je půl sedmé, to už bude – nejmíň devět hodin. Ty bys nechal devět hodin otevřené domovní dveře?“

„Jedině kdybych zapomněl, že jsou otevřené, prošel kuchyní do garáže a někam odjel.“

„Možná jela na letiště a odletěla na čtrnáct dní…“ Rozhodila bezradně ruce, protože ji nenapadl žádný cíl.

„Na Ibizu,“ napověděl.

„Nemyslíš, že bychom měli zavolat policii?“

„To tedy nemyslím. Znáš Rodneyho Underwooda. Obehnal by celý dům žlutou páskou a nepřej si vidět, kolik by tam bylo policejních aut a jaký by kolem toho byl tyátr. Až by se ta nebožačka vrátila, ani by se nedostala ke vchodu.“

„Ještě že tam jsou ty prosklené vnitřní dveře, aspoň se jí do domu nedostanou veverky a všelijaká žoužel.“

Otevřel Múzu, aby pokračoval v četbě, kterou přerušil před několika hodinami.

„Ale brzo se setmí,“ řekla Cynthie, „nemyslíš, že bychom tam měli zajet a ty dveře zavřít? Byl by to takový projev sousedské solidarity.“

Zrovna se začetl do svého nejoblíbenějšího článečku v Múze, do sloupku Mitford Hessie Mayhewové. Kdyby pro nic jiného, kvůli tomuhle sloupku byl ochoten noviny kupovat, protože Hessie věděla o každém úplně všechno a nebála se to napsat.

„Timothy?“

Vzhlédl.

„Tohle je přece Mitford. Vzpomeň si, co o sobě říkáme.“

„Mitford se o sebe postará!“ Ocitoval klasické heslo jejich dlouholeté, nyní už bývalé starostky.

Cynthie se rozběhla k věšáčku s klíči. „Já tam zajedu.“

„Počkej, jenom se obuju,“ poddal se.

*

Doufali, že je příjemně překvapí Irenino auto zaparkované vedle Chesterova vozu, ale nebylo tam. Zastavili na příjezdové cestě. Rychle se stmívalo, vyšel měsíc, skoro v úplňku, v jeho světle vypadal dům podivně ztraceně.

„Měli jsme zavolat na poštu a zeptat se, jestli nenahlásila, aby jí nenosili dopisy.“

„Víš, co mi nejde z hlavy?“ zeptal se. „To blikající světýlko na záznamníku. Možná je tam nahraná nějaká zpráva, díky níž bychom byli moudřejší.

„Mohli bychom to zkusit. Tak jdeme?“

„Snad,“ odpověděl a soukal se z auta.

Nerozhodně stanuli na schodech před vchodem. Citelně se ochladilo, jak se to často stává, když se slunce schová za hory.

Vešli do temné vstupní haly. Necítil se dvakrát dobře, jako by ho v žaludku tížil kámen. Čím to, že se člověk cítí tak divně v prázdném domě, kde není živá duše, lidská, ba ani psí? Podíval se nahoru po schodišti, které mizelo ve stínu.

„Teď jsem si uvědomil,“ řekl Tim, „že neznáme heslo, abychom si mohli poslechnout záznamník. Krom toho se mi vážně vůbec nechce nahoru po těch schodech.“ Jeho schody to nejsou.

„Ale co když tam má otevřená okna? Co kdyby pršelo? Neposlouchal jsi předpověď? Je období hurikánů.“

„Byla pootevřená jen na pár centimetrů, propánajána.“ Odbyl ji dost příkře, ačkoli to neměl v úmyslu.

Pohlédla na něho dotčeně, ranilo ji to. „Někdy jde déšť hodně ze strany.“

V slábnoucím světle Cynthie vypadala jako dvanáctiletá dívenka. I když nedávno oslavila čtyřiašedesáté narozeniny, občas ji někdo považoval za jeho dceru.

„Já jdu pryč,“ oznámil. „Tohle pro mě není.“ Chytil ji za paži a ucítil, jak ztuhla.

„Viděl jsi to?“ zeptala se.

„Co?“

„Venku se něco pohnulo.“

„Co jako?“

„Nějaká postava. Napravo, na příjezdové cestě.“

Ještě měli v živé paměti toho lupiče, který na Cynthii vyskočil v Irsku ze skříně v jejich pokoji…

Také ten pohyb viděl – rozmazanou skvrnu za skleněnými dveřmi. Okamžitý impuls popadnout ženu a utéct zadními dveřmi se proměnil v paralýzu. Nedokázal se ani pohnout.

„Vysoká,“ zašeptal chraptivě.

„Cože?“

„Jelen nebo srnec. Asi jde na zbytky funkie.“ Ke Kavanaghovým jich chodily na funkii skoro každou noc celé rodiny, ale teprve když jim ožraly všechny azalky.

Cynthie se třásla jako osikový list, Timovi splašeně bouchalo srdce. Pane Bože, proč nemůžu být doma, v klidu, poslouchat nevinné chrápání svého psa…

Možná jeho drahá polovička, která má vždycky nějaký nápad, na něco přijde; on byl s rozumem v koncích.

„Nemůžeme tu stát celou noc,“ řekl nakonec. Musí něco udělat. „Zůstaň tu, ani se nehni, všechno dobře dopadne, já jdu ven.“ Jenom kdyby dokázal udělat krok – nohy má jako z rosolu.

Klika u dveří se pohnula téměř neslyšně.

Jeho žena zavřeštěla a do tváře ho udeřilo bílé světlo.

„Dejte ruce tak, abych na ně viděl.“

Vykoktal něco nesrozumitelného, základní schopnosti ho opustily.

„Otče Time?“

Další výbuch oslnivého světla, mladý obličej, pistole.

„Joe Joe?“ vypravil ze sebe konsternovaně.

Joe Joe ho zachytil, aby se neskácel, a opřel ho o zárubeň dveří jako vařenou nudli.

„Všecko vám vysvětlím,“ řekl. Ale co by se namáhal? Ať to vysvětlí jeho žena.

TŘETÍ KAPITOLA

Bratr

„Tak já běžím,“ řekla Cynthie a políbila ho na tvář.

„A kam?“

„Do Beton exteriéru pro ptačí lázeň a dvě žabičky pod deštníkem.“

„Žáby neber,“ zavelel. „Běž a buď jako motýl.“

Cynthie zamířila do garáže a z verandy vběhla dovnitř jako vír Puny.

„Dneska máte krátký den,“ řekl Tim. „Nemáte čas, abyste mě mohla týrat.“

„Na to si najdu čas vždycky, otče.“

Byla zosobněné šibalství, viděl, co ho čeká.

Puny si sundala svetr, srolovala ho do koule, zandala do tašky, kterou strčila pod linku, pak se narovnala a zaculila se od ucha k uchu.

„Joe Joe říkal, že jste se složil, když na vás zašajnil baterkou.“

„A strčil mi pod nos pistoli Glock pětačtyřicítku. Vy byste neomdlela?“

„Mě by na místě trefil šlak.“

„Ve skutečnosti jsem se ale nesložil, jak jste říkala, jen se mi udělalo slabo v kolenou, to je celé. Doufám, že Joe Joe nebude pobíhat po městě a vykládat takové hovadiny.“

Puny zvedla z kuchyňské sedačky polštářek a začala ho natřepávat. „On neřekne ani slovo, za to ručím, ale jestli to nevyslepičí strážník Greene, to fakt nevím. Možná to řekne Ruby, a pak, znáte to, už to jede.“

„Co jede?“

„No všichni se dozvědí, že jste omdlel. Ale to neva, vždyť plno mužských omdlívá, ne jenom ženské. Ženská řekne manželovi, že čeká dvojčata, a co on na to? Praští sebou o zem. Muž jde k doktorovi, a když se dozví špatnou zprávu, spadne doktorovi z vyšetřovacího lehátka.“

„Jak to víte?“

„Mám kamarádku, která pracuje jako sestřička ve Wesley. Říká, že chlapi omdlívají každou chvíli.“ Natřásla další polštářek.

„A Joe Joe taky omdlel, když jste mu řekla, že čekáte dvojčata?“

„No jo, vlastně jo, už jsem na to zapomněla. A praštil se při tom do hlavy o čelo postele.“ Rozchechtala se jako blázen. „Ale jinak se mu nic nestalo.“

„A co dělal, když to bylo podruhé?“

„Nic, přijal to s klidem Angličana. Pámbu ví, že to je stejně z jeho strany, tam bylo dvojčat jako máku. V naší famílii nikdy žádný, to mi věřte.“

„Tak řekněte Joe Joeovi, že já budu držet jazyk za zuby, když bude mlčet on.“

„Ještě kafe?“

„Už jen půlku,“ řekl a nastavil hrnek.

„Takovýho povyku pro nic,“ řekla Puny. „Vždyť to by udělala každá druhá, že by skočila do auta, rozjela se do Georgie a nechala dveře votevřený. Zvlášť kdyby její dcera porodila měsíc před termínem, když už o jedno dítě přišla. Kdyby na tom některá má holka byla takhle, taky bych jela za ní a nechala dveře dokořán.“ Rachtala talíři a mísami, které vyndávala z myčky a uklízela je do police. „Ale je fajn, že sousedi si všimli, že tam stojí vaše auto a zavolali policii. Že lidi zkrátka ještě dávají pozor jeden na druhýho.“

„Takže nakonec všechno dobře dopadlo.“ Vystřihl z Múzy slevový kupon.

„Tři kila dvacet a mohutný plíce, říkala, když jí Joe Joe s tou sousedkou zavolali do Georgie. Jen si pomyslete, co se mohlo stát, kdybyste se tam s paní Cynthií nezajeli podívat, vždyť tam klidně moh zajet nějakej kriminálník s náklaďákem a všechno vodvézt!“

Zvedla poklici z litinového hrnce a podívala se, co v něm je. „Dneska přestěhujete Barnabáše dolů?“

Srdce se mu sevřelo.

„Já vám pomůžu. Musí se to udělat.“

„Ne, ne. Tedy chci říct ano. V pondělí. Myslím, že to provedeme v pondělí. On to tam nahoře má rád. Je tam doma.“

„Ale tady dole to taky bude mít rád, bude se mu tu líbit, jen co si zvykne. A vy jste přece oba spíš tady dole, tak bude mít společnost. Kde je vlastně paní Cynthie?“

„Jela kupovat ptačí bazének a dvě žáby pod deštníkem.“ Ve skutečnosti to bylo Cynthiino kódové označení pro nákup výtvarných potřeb ve Wesley.

„Přece nebude kupovat žáby, ty má dneska kdekdo. Já bych teda žáby pod parapletem nechtěla ani zadarmo. Chce ty fazole uvařit?“

„Ano.“

„Byly přes noc namočený?“

„Byly.“

„Přidala tam zázvor?“

„Myslím, že ano.“

„Co budete dneska dělat?“

„Jdu na oběd s J. C. a Mulem.“

„Sestra Fancy Skinnerový se sem stěhuje z Tennessee, bude mít vlastní křeslo v kadeřnickým salonu.“

„Taky jsem slyšel.“

„Vážně už potřebujete ostříhat.“

A je to tady, pomyslel si. Po celé desetiletí mu Puny Guthrieová hlídala délku vlasů a posílala ho k holiči – a dělala to s nesmírným zanícením.

„Byl jsem se dát ostříhat před čtrnácti dny.“

„To bylo v Irsku,“ řekla suše.

„O kolikpak asi můžou vlasy za čtrnáct dní vyrůst?“

„Už jsem vám to chtěla říct, ale bylo mi to hloupý – nechali vám to moc dlouhý. To je zkrátka a dobře vyhazování peněz, když to nechají moc dlouhý, jestli chcete něco vědět.“ Vytáhla kbelík s mopem.

„Miserere nobis.“

„Cože?“

„To já si jen tak povídám pro sebe.“

Kolikrát už jí chtěl říct, aby se starala o sebe, když on má teď manželku, která se stará o jeho věci? Ale téhle kurážné horalce, kterou měl rád jako vlastní dceru, to říct nedokázal. Než se objevila na scéně Cynthie, Puny se o něho starala jako andělská bytost – jediný problém spočíval v tom, že s tím nikdy nepřestala, a on jí to nedokázal zarazit.

„Vy jste řek, že k Fancy už v životě nevkročíte, a pámbů ví, že vám to nevyčítám, ale třeba ta její sestra bude lepší. Ušetřilo by vám to cestu do Wesley. Dyť víte, co dneska stojí benzín, a Joe Joe říká, že hned tak nezlevní.“

Pak ať o něm někdo tvrdí, že strká nos do věcí, které se ho netýkají, vždyť on je hotové neviňátko.

Puny natočila do kbelíku horkou vodu, obrátila se a zelenýma očima ho přišpendlila ke stěně pracovny.

„Takže?“ zeptala se významně.

„Co jako?“

„Dyť vy víte. To, co jsem vám přinesla.“

„Díky,“ pronesl upjatě. „Velmi praktická věc.“ Konec diskuse.

„Určitě vám to zpříjemnilo dnešní ráno.“

Utekl nahoru a navlékl si běžeckou soupravu.

*

„Já si dám dvě dětská jídla,“ prohlásil Mule a zdálo se, že je sám se sebou náramně spokojený.

„Proč dětské jídlo?“ zajímal se J. C.

„Chci vidět, jestli za něco stojí, zavádějí to přece jako novinku.“

„Ale proč hned dvě, propánajána?“

Tim se zatím do této konverzace nezapojil, tak se rozhodl, že to zkusí. „Má rád děti,“ řekl J. C. Hoganovi.

„Tak si objednej jednu dětskou porci,“ řekl J. C., „a když ti to nebude chutnat, nebudeš do sebe muset cpát ještě tu druhou.“

„Ale já mám makarony se sýrem rád,“ řekl Mule.

„Jenže k tomu je ještě sendvič s grilovaným sýrem, ty hazardére. Chceš, aby ti popraskaly tepny?“

„Toho grilovaného sýra je přece jenom půlka.“

„Ale když si dáš dvě poloviční porce, každou s půlkou grilovaného sýra, tak to máš jeden celý a k tomu ještě dvakrát makarony se sýrem. Proč si prostě nedáš grilovaný sýr a k tomu makarony? Ušetřil bys dolar pade. Vždycky jsem si o tobě myslel, že jsi šetřílek.“

„Já chci dvě dětské porce, pěkně popořadě.“

„Tobě zkrátka straší ve věži,“ řekl J. C.

„Prosím vás, nechte ho,“ řekl Tim, „ať si objedná, co chce.“

„Ale přece nemůže chtít dvě dětské porce. Vždyť k tomu ani nedávají nakládanou zeleninu.“

„Děti o nakládanou zeleninu většinou moc nestojí,“ řekl Tim chlácholivě.

„Rozhlídni se kolem. Vidíš tu nějaké děti? Já tu žádné děti nevidím, což jasně ukazuje, k čemu ta reklama je.“

Zahloubal se do jídelního lístku.

„Četli jste, že se sem stěhuje Fancyina sestra?“ zeptal se Mule.

„Já ano,“ řekl Tim. „Ráno jsem si vystřihl kupon.“

„Není vdaná.“

„Aha.“

„Slyšel jsem, že se sem stěhuje, aby si tu našla manžela.“

„To by si možná měla ještě rozmyslet,“podotkl Tim.

POUZE OBĚDY A VEČEŘE
SNÍDANĚ NEPODÁVÁME, SNÍDEJTE DOMA

Denní nabídka: polévka: Krémová drůbeží

Denní nabídka: koláč: Třešňový

Salát speciál s domácí zálivkou s mákem

Ochutnejte naši specialitu: Banánový pudink –

a omlouváme se za minulý týden,
kdy jsme neměli banány

Klíč od WC na požádání vydá Mindy

„Myslím, že si dám ten speciální salát,“ řekl Tim.

„Já možná taky.“ Mule se zatvářil natěšeně.

J. C. obrátil oči v sloup. „To je sen každé ženy – když si mužíček dá salát.“

„Co je vlastně v tom speciálním salátu?“ zeptal se Mule.

„Nevím,“ odpověděl Tim. „Tady píšou jenom salát speciál.“

„To si chcete objednat salát, když nevíte, z čeho je?“

„Proč ne? Ať je v něm, co chce, vláknina je tam vždycky.“

„To si objednáváte salát kvůli vláknině?“

Proč vlastně chodí na oběd s těmihle šašky? Jestli on náhodou není už bůhví kolik let případ pro psychiatra, jenže lidé jsou tak laskaví, že mu to neřeknou? Bude obědvat doma, to je ono. Nebo ještě líp, jednou týdně ve Wesley, aby se dostal z domu. Mule je moc lakomý, než aby jel na oběd do Wesley, a J. C. jezdí do Wesley jenom ve čtvrtek, takže když se vyhne čtvrtkům, má na výběr čtyři ostatní dny, kdy si bude moct dělat, co se mu zlíbí, a nebude se muset nutit do bezobsažné konverzace. Uvědomil si, že v takovém případě by si klidně mohl dát celou pizzu s paprikovým salámem, a nikdo by se to nedozvěděl. Podivil se, že ho to nenapadlo dřív.

Znovu se začetl do jídelního lístku. „Nebo si dám zeleninový talíř.“

„A jaký mají?“

„Zelené fazolky, šťouchané brambory se šťávou, vařená jablka…“

„Zelené fazolky nemám rád.“

„…vařené fazole, zelný salát, glazované mrkvičky…“

„Restovanou zeleninu nejím,“ řekl Mule.

„…sladké brambory nebo kapustu. Můžeš si vybrat tři věci.“

„Copak se to k sobě hodí, šťouchané brambory se šťávou a vařená jablka?“ Mule se podíval na J. C., který se zdržel komentáře. „Ale vlastně proč ne, ta šťáva se vsákne do jablek.“

Pizza, řekla by jeho žena koronerovi.

Jak to můžete vědět, madam?

Cítila jsem paprikový salám. Nikdy mne nedokázal obalamutit.

Jejich oblíbenou servírku, mladou, neobyčejně roztomilou horalku, nebylo nikde vidět. Pro objednávku si přišla vysoká kostnatá osoba v zástěře a kovbojských botách.

„To je nová majitelka,“ řekl Mule. „Měla jinou hospodu kus odtud. Jenže pak vedle otevřeli restauraci z řetězce Cracker Barrel, a ona to zabalila. Jak se doslechla, že tenhle podnik je na prodej, hned po něm skočila.“

„Kdepak jsi k té novině přišel?“ zeptal se J. C.

„Dneska ráno jsme u Lewa spolu tankovali natural.“

„Zdravíčko, pánové.“

K faráři se natáhla ruka. Vstal a potřásl jí.

„Otec Kavanagh?“ zeptala se žena. „Já jsem Wanda Basingerová.“

„Paní Basingerová, to je J. C. Hogan, vydavatel Mitfordské múzy, a s Mulem Skinnerem, naším bývalým realitním makléřem, jste se myslím setkala u benzinové pumpy. Vítáme vás v Mitfordu.“

„Tak tohle je ten Turecký klub, o kterém jsem toho tolik slyšela.“

„Kde je ta slečna, která nás dřív obsluhovala?“ ptal se Mule.

„Musela jsem ji propustit.“

„Propustit? Proč?“

Wanda Basingerová zvedla obočí. „Byla až moc vlídná k hostům.“

Mule si začal narovnávat uzel na kravatě, očividně byl v šoku. J. C. si utíral čelo ubrouskem. Tim se posadil.

„Začneme u vás, pane Skinnere. Co si objednáte? Můžu vám doporučit salát speciál s gruyèrským sýrem, krájenými fíky a cibulkou.“

„Krájené fíky,“ mumlal Mule omráčen. „Cibulka. Ne, díky.“

„To mezitím vyrosteme, než se vymáčkne,“ řekl J. C. „Mně přineste grilovanou masovou směs, dvakrát pálivou omáčku, dvakrát hranolky, dvakrát kyselou zeleninu a velké nealko pivo.“

„To je člověk, který ví, co chce. Otče?“

„Zeleninový talíř. Zelný salát, fazole, sladké brambory. Ten kukuřičný muffin vynechám.“

Všichni upřeli pohled na Mulea. J. C. bubnoval prsty do stolu. „No tak, kámo, skoč do toho rovnýma nohama.“

Mule se díval do zdi a pohledem se vyhýbal Wandě Basingerové. „Já nevím,“ odsekl. „Zeptejte se otce.“

„Přineste mu dvě dětská jídla,“ řekl Tim. „Pěkně popořadě.“

*

„Sem už v životě nepáchnu.“ Mule zíral na dětskou porci číslo dvě, celý nešťastný. „Kdo může vyhodit takové děvče? Vždyť ona byla tady ze všeho to nejlepší. Pokaždé mi dala navíc rohlík a máslo a na čokoládový dortík extra porci šlehačky. Odkdy je zločin být hodný na zákazníky? Z toho vidíte, kam ten dnešní svět spěje.“

„Jaká byla ta grilovaná směs?“ zeptal se Tim vydavatele.

„Dobrá. Opravdu dobrá. Výtečná marináda.“

Wanda patrolovala po místnosti se džbánem vody. „Tady všechno v pořádku?“

Mule odstrčil talíř s druhou dětskou porcí, které se ani nedotkl.

„Mám vám to zabalit s sebou, pane Skinnere?“

„Jo, pro psa.“

„Čí masová směs to byla?“ zeptal se J. C.

„Přece vaše, milánku, máte ji na účtence.“

„Myslel jsem, kdo ji dělal?“

„Jistý člověk z východu Tennessee.“

„Na jídelním lístku máte severokarolínská grilovaná směs.“

„K tomu aby člověk připravil severokarolínskou směs, nemusí žít v Severní Karolíně. Prostě otevře láhev s octem a naleje ho tam, ať už je v Tennessee v Mississippi nebo v Detroitu v Michiganu.“

„Je to trochu zavádějící,“ řekl J. C.

„Severokarolínská směs je prostě způsob přípravy,“ řekla Wanda, „zrovna tak jako memphiská. Můj muž griluje maso na texaský způsob, a přitom nevystrčí nos z naší zahrádky u Malého mitfordského potoka.“

Nalila jim vodu do sklenic.

„Když víte, jak to máte dělat – a to můj muž Lloyd ví – má to tu správnou chuť, k nerozeznání od originálu. Nebo třeba směs z Kansas City, tu dělají v celé Alabamě a Arkansasu i tady v okolí,… protože,“ řekla už na odchodu, „to je způsob přípravy.“

„V tomhle městě není kam utéct, kam se schovat,“ řekl J. C. a pohodil na stůl pár čtvrťáků.

*

Stáli na chodníku a čekali, až se ze dveří vyvalí Mule s polystyrenovou krabičkou.

„Nevěděl jsem, že Mule má psa.“

„Psa měl naposledy v páté třídě,“ řekl J. C. „Tu druhou porci sní, až se mu usadí žaludek. Tahle ženská by měla krmit dobytek a ne obsluhovat hosty.“

„Ve srovnání s ní byla Velma hotový mílius.“ J. C. se v minulosti pustil do slovní potyčky s Velmou Moselyovou, spolumajitelkou bývalého grilu na Hlavní ulici, a od té doby začal chodit na obědy do čajovny.

Všichni se zadívali na černou limuzínu, která se šinula po Hlavní směrem na sever. Za volantem seděl šofér v uniformě.

J. C. vykulil oči. „Kdo myslíte, že to je?“

„Nějaký turista, který má víc peněz než rozumu,“ odpověděl Tim a přidal do kroku.

„Ten chlapík za volantem mi nepřipadal jako Ed Coffey.“

Ed Coffey, oblečený v nóbl livreji, vozil celé roky černým lincolnem s kouřovými skly Edith Malloryovou. „Ed Coffey je s Edith na Floridě,“ řekl Tim. „Edith se prý dává dohromady, ale jde to těžko.“

Vzpomněl si na pekelné plameny šlehající proti nočnímu nebi i na pronikavé houkání hasičských aut. Vyběhl tenkrát na ulici a zahleděl se na horský hřeben nad Fernbankem, kde zářil Jasný den, dům Edith Malloryové, celý v plamenech. Než se jejich místní hasiči a posila přivolaná z Wesley dostali rododendronovým houštím na místo, dům už byl v troskách a Edith utrpěla těžké zranění hlavy.

„Už aspoň mluví?“ zeptal se J. C.

„Když jsme se vrátili domů, měli jsme tam od ní lístek. Prý je jí líp.“ Zlepšuje se to, napsala jim, modlete se za mne.

„Asi jste slyšel, co je nového v kostele Našeho Spasitele?“

„Co je nového?“

„No, to právě nikdo přesně neví, ale povídá se leccos. Já jsem se tedy doslechl – “

„Ale já to nechci poslouchat,“ řekl Tim. Nejen že se to od bývalého duchovního očekávalo, ale on to opravdu nechtěl slyšet. K čemu by mu bylo dozvědět se něco, co nikdo přesně neví.

J. C. si utíral tvář ubrouskem od oběda. „Vy byste v mé branži dělat nemohl.“

„To je pravda.“

„Ta grilovaná směs byla opravdu dobrá. Měl byste si ji taky někdy dát. Ale k hranolkům mi dali omáčku aioli.“

„No a?“

„Myslel jsem, že nepodávají nic, co lidi neumí vyslovit.“

„Vždyť jste to právě vyslovil. Kdybyste se s Mulem dokázali smířit s osobností majitelky, mohli bychom tam chodit pravidelně.“

„Nebo se můžeme vrátit k Lewu Boydovi a jíst ty mizerné sendviče…“

„Vaše sendviče bývaly možná mizerné, moje ne.“

„…a sedět na těch skládacích židlích vedle prodejního automatu a čichat výfukové plyny z garáže…“

„Když fouká vítr, tak tam sněží…“

„A člověku přimrzá zadnice k židli,“ řekl J. C.

„Starý zlatý časy.“

„Vždyť je to teprv pár měsíců.“

„Tempus fugit.“ Tim byl odhodlán držet se latiny, i kdyby ho to mělo stát život.

„Najdi si, co ti vyhovuje, a toho se drž, to je moje heslo. Kdybych byl bohatý, otevřel bych v tomhle městě pořádnou restauraci.“

Sunuli se po Hlavní – byl nádherný, vlahý den, jak by řekli Irové. Tim byl rád, že si byl po ránu zaběhat, i když jen dvě míle. Musí se zase vrátit ke správnému režimu a žít spořádaně.

„Vždyť tady je pořádná restaurace,“ řekl Tim. „Lucera. Bývalý dům slečny Sadie. Výborné jídlo. Úžasná atmosféra. Romantika.“

„V tom je ten háček – za romantiku se platí. Já romantiku nepotřebuju.“

„Jenže Adéla by romantiku třeba ocenila – to vás nenapadlo?“

„A pozor, máme tady psychologa.“

„Vzpomeňte si, kdo vám pomohl uhnat Adélu.“

„Správně. Přední mitfordský občan.“

„Kdo to jako má být?“

„Počkejte si týden, až vyjde příští číslo Múzy. Zaplatil jsem za to pěknou sumičku.“

„Za co?“

„Nechte se překvapit. Inspiroval mě ten incident u McGrawových. Bude se vám to líbit.“

„Počkat, o čem to mluvíte?“

„Tak za prvé klademe tomuto společenství závažnou filozofickou otázku. Za druhé, spousta lidí vás označila za vůdčí osobnost Mitfordu – děláme průzkum a není vyloučeno, že skončíte jako vítěz.“

„Počkejte přece. Já nejsem žádná vůdčí osobnost. Ne, ne, to je trapné. To myslíte vážně?“

Zastavili před obchodem s pánskými oděvy.

„Já přece nikoho nevedu, propánajána.“

„Šestnáct let jste vedl plus mínus sto dvacet lidí.“

„To je přece něco úplně jiného, a taky už je to pět let, to je historie.“ Vůbec se mu ta věc nelíbila. „Ten článek nesmí vyjít,“ řekl. Incident u McGrawových?

„Svoboda tisku, starý brachu.“ J. C. otevřel dveře Manžetového knoflíčku, zvonek zaklinkal. „Jdu si sem vyzvednout půlstránkový inzerát, zdá se, že místní ekonomika je na vzestupu.“

*

Hnal svůj starožitný kabriolet vzhůru do kopce k Domu naděje a blábol J. C. Hogana pustil pro tu chvíli z hlavy. Zítra mu zavolá a tu věc zašlápne hned v zárodku – vůbec se mu to nezamlouvalo.

A tu máš! V motoru něco škytlo, škublo, pak jako by motor vypadl a znovu naskočil.

Už rok nebo ještě déle se s Cynthií dohadovali, jestli má mustanga prodat, vyměnit, postavit na špalky vzadu na dvorku („Příliš bukolické,“ prohlásila Cynthie), nechat ho pro Dooleyho nebo vydražit na dobročinné aukci k padesátému výročí dětské nemocnice. Cynthie byla pro aukci, Dooley zjevně neměl zájem a postavit vůz na špalky, kamkoli, bylo zbytečně sentimentální.

Kdyby se trochu vyznal v obchodování po internetu, dal by ho na eBay nebo některý jiný internetový bazar, o nichž se doslechl. Nebo může mustanga zaparkovat u Lewa a dát cedulku za přední sklo.

Patrně nejlepší řešení bude ta dobročinná aukce. Jedinečný způsob, jak se auta pohodlně zbavit, a ještě si ho může odepsat z daní. Ale bude mu chybět, to je jisté. Před pár lety ho dostal od Cynthie k narozeninám a byla s ním spojena významná kapitola jeho života.

Zajel na parkoviště u Domu naděje, s potěšením vnímal, jak lehko se vůz řídí, líbila se mu i ošoupaná kožená sedadla – prostě něco jako rozšlápnuté boty na kolečkách. Vystoupil a vůz zamkl, pak poodstoupil a zadíval se na něj. Takovému vozidlu kdysi s kluky v Holly Springs říkávali „žihadlo“. Duchovní s kolárkem v červeném kabrioletu vyvolal za tu dobu, co v něm jezdil, nejedno zdvižené obočí, a to ho přinejmenším bavilo.

Zpoza korun stromů se od severu ozvalo povědomé hučení, a když vzhlédl, ano, byl to on – žlutý hadráček Omera Cunninghama, který prováděl přelet nad Domem naděje.

Tim zvedl ruku a zamával. Omer naklonil letadýlko na křídlo a odburácel k jihu.

Na tuto Omerovu poklonu s láskou vzpomínal nejeden člověk. Strýček Billy okomentoval ten zážitek slovy: „To by vehnalo slzy do skleněnýho voka.“

Když viděl Omera letět v tom jeho vynálezu, úplně ho to nadchlo. Ne že by on, Timothy, byl dokonalým pasažérem při té jedné či dvou příležitostech, kdy ho Omer vzal do oblak. Pamatoval si, jak se snažil udržet v žaludku svoji minimalistickou snídani a také jak se podíval na podlahu, kde se prošoupaná koupelnová předložka marně snažila zakrýt zející díru – kterou se mu naskytl nepříjemný pohled na koruny stromů a dráty vysokého napětí.

Kde Omer schrastil finance na tuhle kratochvíli, mu nebylo jasné. „Je to vyznamenaný veterán z vietnamské války,“ řekl J. C. „Nechají ho dělat, co se mu zlíbí.“

Dveře pokoje číslo jedna byly jako obvykle otevřené a jeho obyvatelka podřimovala na modrém lehátku.

Lehátko bylo otočené směrem k sesterně, kde se pořád něco dělo, takže to bylo místo s nejlepším (nebo nejhorším – jak kdy) výhledem v celém domě. Za těmi dveřmi se otvíral celý svět, dosud se tu žilo a šouralo o chodítku, nebo umíralo a jezdilo na pojízdném lehátku k výtahu, pronášely se příležitostné poznámky, přinášely květiny a odnášely ty zvadlé, nosily se podnosy s jídlem někdy chutným, jindy nepoživatelným, a jednou za uherský rok se vše rozjasnilo příchodem dětí, které zašly navštívit prababičku – nebo pradědečka, i když pradědečkové tu byli momentálně jenom tři, z nichž jeden ještě pořád pokukoval po sestřičkách.

Zvláště toužebně se čekalo a doufalo v návštěvu dětí. Nejvíc jich přicházelo kolem Velikonoc, chodily s košíčky a přinášely do tohoto odloučeného světa cosi, co Louelle připomínalo její vlastní mládí, ty dávno minulé dny, kdy ji vychovávala slečna Sadie, sama jen o sedm let starší, a vozila ji po městě v červeném vozíčku jako pytel zrní.

Slečna Sadie vychovala tu černošskou dívenku jako svou vlastní a byla ochotná dát jí své příjmení, pokud o to holčička bude stát. A pak ji k sobě vzala znovu, o mnoho let později, když té dívce zemřel její krásný manžel a nevlastní syn byl přeložen do Los Angeles – to všechno udělala a nakonec uvedla ve své poslední vůli, že Louella Baxter Marshallová má požívat veškerých výhod pokoje číslo jedna až do dne, kdy „Louella, má sestra v Kristu a nejdražší přítelkyně“ – tak to doslova stálo v rukou psané závěti – bude odvezena na pojízdném lehátku k výtahu.

„Paní Louello, vy pořád sledujete, co se tady děje,“ řekla jí jednou ošetřovatelka. „Moc vás to rozrušuje. Musíte odpočívat.“

„Odpočinu si v hrobě,“ zněla její odpověď.

Louella se faráře kdysi zeptala, co je levnější, jestli pohřeb do země, nebo kremace. Kremace, odpověděl. Louella nechtěla, aby se z fondu, který slečna Sadie zřídila na pokrytí veškerých potřeb Louelly Baxter Marshallové, musela odečítat suma za nějakou honosnou rakev. Proto se chtěla nechat zpopelnit stejně jako před časem slečna Sadie. Nikdy neslyšela o žádném baptistovi, který se nechal zpopelnit, ale členové episkopální církve to považovali za běžnou věc.

„Když jsem byla mladá, chodila jsem do episkopálního kostela,“ řekla mu jednou. „Pak, když jsem se vdala, jsem byla u baptistů jako můj muž a na starý kolena jsem se zase vrátila k episkopálům. Já myslím, že člověk by měl odejít ze světa stejně, jako přišel.“

„Můžeme s Cynthií opatrovat vaši urnu,“ řekl, „nebo můžeme váš popel rozptýlit.“

„Bejt zavřená v tý malý piksle, to by se mi vůbec nelíbilo. Kde byste mě rozsypali?“

„Co třeba v tom údolíčku, kudy každý den jezdí vlak a houká a teče tam řeka, která nastavuje tvář slunci a zachycuje odraz plujících mraků?“

„To je hezký,“ řekla a zamyslela se. „Já se nebojím odejít. A kdyby mi tak Dooley moh zazpívat.“

„Byla by to pro něj čest.“

„Ale žádný varhany, jenom jeho hlas. A špetku nebo dvě toho popela byste moh nasypat na místo u kostela, kde je pohřbená urna slečny Sadie.“

Měli jsme ji rádi. Tak to tenkrát napsal na kousek papíru, a protože nebyl schopen promluvit, podal jej muži, který měl nápis vyrýt na prostý náhrobek Sadie Baxterové.

„A taky špetku na starej hřbitov, kde leží pár mejch lidí.“

Vzal ji za ruku a stiskl.

„A možná byste mohl nasypat aspoň lžíci mezi keře na Fernbanku.“

Zasmál se. „To se naběhám, než to všechno splním.“

„Mezi šeříky. Ty na jižní straně vedle schodů na verandu. Když bylo hezky, vytáhly jsme si se slečnou Sadií lavičku a loupaly jsme tam jabka.“

„Spolehněte se,“ řekl tenkrát. „Ale myslím, že na takové myšlenky máte ještě dost času.“

Teď potichu vklouzl do místnosti a posadil se na nízkou stoličku u jejího křesla, kde o návštěvách vždycky sedával. Na té stoličce si připadal jako dvanáctiletý kluk. Opravdu, kdykoli byl v blízkosti Louelly, pociťoval jakousi prapůvodní útěchu, něco, co sahalo ještě před jeho pozemský počátek. Snad proto, že jako malý chlapeček spal v Peggyině černé náruči, když s maminkou a otcem opouštěli městský dům dědečka a babičky Howardových a mířili za novým životem na venkově ve státě Mississippi. K Peggy si chodil pro útěchu, když ho bolelo srdce nebo koleno, protože upadl na rezavou radlici. Vždycky šel za Peggy, jenže když mu bylo deset, Peggy najednou zmizela a on neměl za kým chodit.

Na chvíli zatoužil po oněch dnech. Po těch „starých dnech, co ulétly“, jak říkali Irové letům trápení. Ale i v trápení byla jistá měkkost jako morek v tvrdé kosti.

Louella otevřela jedno oko, pak druhé. „Já vás vidím,“ řekla a spokojeně se pousmála. „Vidím vás na tý vaší stoličce. Kde jste se toulal?“ Stiskla ovládač na podpěrce a zvedla opěradlo do vzpřímené polohy.

Vstal a políbil ji na tvář. „Byl jsem v Irsku,“ řekl spokojeně.

Louella se natáhla po zubní protéze, kterou měla na stolečku u televize, a nasadila si ji. „Tam, kde jsou víly!“

„Přesně tak. A kde jste se teď toulala vy?“ Znovu se posadil na stoličku.

„Zdálo se mi, že se vezu v tom malým vozíčku, že to se mnou drncá po městě. O tom vozíčku se mi zdá často, a hlavně o slečně Sadii, jak mě v ňom vozí a nikomu nedovolí, aby mi nadával tím ménem, co se už dneska neříká.“

Mám bratra, chtěl říct, ale nedokázal to.

Ale snad by to přece jen svedl. Asi by jí to měl říct. Když byl ještě kluk, neudržel ani pětník, než pochopil tajný příslib spoření. A tohle tajemství, o kterém zatím nevěděl nikdo kromě Cynthie, Dooleyho a Lace, bylo daleko těžší než pětník.

„Můžu se vám svěřit s něčím… o čem prozatím nikdo jiný nemusí vědět?“

„Zůstane to jen mezi náma a Pánem Bohem.“

Louelle bude co nevidět devadesát. Co když zapomene na svůj slib a poví to některé sestře, nebo… Zastyděl se za své sobecky nekonečné otálení.

„Mám bratra.“ Tak, a je to venku, jako když se odmotá vlna z klubíčka.

„No to mě podržte.“

„Můj otec.“

„No jo.“

„S ženou, která mě pomáhala vychovávat.“

„A byla černá jako já, že jo,“ řekla Louella.

„Ano.“

„Na tom není nic zvláštního. Kdy jste se to dozvěděl?“

„V červenci, jak jsem jel do Mississippi.“

„Vo Miss’ippi se povídá plno špatných vtipů.“

„Jestli jsem si to nemyslel.“

Louella na něho pohlédla s nepochopitelnou vlídností, která jako by byla z jiného světa.

„Setkali jsme se,“ řekl Tim.

„Je to dobrej člověk?“

„Velice. Vysoký, hezký – jako můj otec.“

„Je černej?“

„Ne moc, ale ano, je. Píše básně.“

Přikývla, jakoby souhlasně.

„Jeho máma je naživu?“

„Je jí asi tolik jako vám. Viděl jsem ji poprvé od doby, kdy jsem byl chlapec. Jmenuje se Peggy – odešla od nás, když mi bylo deset, bylo to těžké. Nikdo tenkrát nevěděl, proč odešla, i když ona si myslí, že maminka to věděla.“

„Kolik je jemu?“

„Šedesát. Už je v penzi, pracoval u dráhy. Nejdřív jako stevard a potom dělal průvodčího ve vlaku z New Orleans do Chicaga. Ten rychlík se jmenuje City of New Orleans. Jednou prý dostal sto dolarů jako tuzér od Elvise Presleyho.“ To prchavé setkání s Elvisem v Henryho životní historii Tima zvláštním způsobem těšilo.

„Stevard, to bylo tenkrát fajnový místo. Společnost džentlmenů, říkávala moje bába.“

„Neměl dost červených krvinek a bez transfúze by byl umřel, tak jsem mu poskytl svoje.“ Vhrkly mu slzy do očí. Návštěva Holly Springs a všechno, co tam zažil, pro něj znamenala rozpad a následné scelování, pak Irsko s dalším drásáním a hojením, a teď je konečně doma a měl by se pokusit získat zpět svou rovnováhu.

„Vykřeše se z toho?“

„V to doufáme, modlíme se za něho.“

Poklepala na opěradlo lehátka. „Tohle je modlicí křeslo, však víte.“

„Jmenuje se Henry. Henry Winchester.“

„Pěkný méno,“ řekl Louella. „Já se budu modlit za Henryho i Peggy a za vás jakbysmet. Jsem ráda, že máte bratra, zlato, vážně jsem.“

„Děkuju.“ Kdysi visel na slečně Sadii a teď visí na Louelle. Všechno to, co představovaly, už nikdy nebude mít. Vzpomněl si, jak mu Peggy vyprávěla, co jeho maminka řekla po kruté ztrátě malého synka. Máme jenom sebe.

„Tohle je modlicí stolička,“ řekl a vzal ji za ruku. „Teď zase budeme mluvit o vás.“

*

Od výtahu zahnul doprava, protože doufal, že se mu podaří promluvit s Dooleyho matkou Paulinou. Byla teď vedoucí jídelny v Domě naděje, a moc dobrá.

Roky, kdy byla závislá na alkoholu, Paulinu těžce poznamenaly. Sammymu bylo asi šest nebo sedm, když opustila čtyři ze svých pěti dětí a nechala si jenom synka Míšu. Její manžel Clyde, který byl v mnoha ohledech ještě horší rodič, si k sobě vzal Sammyho. Malého Kennyho Paulina prodala úplně neznámé osobě za galon whisky, což se nakonec ukázalo jako dobrý čin. Nejmladší Jessii odtáhla jedna Paulinina pomatená sestřenice a jedenáctiletý Dooley skončil na zápraží fary. Před několika lety se Tim vydal s Cynthií a Paulinou do Lakelandu a podařilo se jim získat zpátky Jessii. Tehdy doufal, že tím skončilo pro Barlowovy děti to nejhorší období. Díky Bohu, Paulina úplně přestala pít a začala nový život jako věřící – vzala si Bucka Leepera, také vyléčeného alkoholika. Zdálo se, že jim to spolu nad očekávání klape. Jessie a Míša chodili do mitfordské školy a vedli si dobře, Dooley se s matkou občas stýká, i když si zachovává odstup, ale Sammy a Kenny ji nechtějí ani vidět.

„Otče!“ zvolala a vstala od psacího stolu v malé kanceláři. Do očí jí vhrkly slzy. Jejich setkání téměř vždy provázely slzy. Tim ji objal a podal jí kapesník.

„Jak se vám daří?“ zeptal se.

Pousmála se a přikývla. „Bůh je dobrý.“

„Taky jsem si všiml. A Buck?“

„Nejlepší ze všech. Taky se mu daří dobře.“

„Má práci?“

„Sem tam něco.“

„Buď je práce nad hlavu, nebo není do čeho píchnout,“ shrnul Tim situaci ve stavebnictví.

„Jak se má Sammy?“

„Ještě to nepřebolelo.“ Vždycky se snažil nic před ní netajit.

Přikývla a utřela si oči jeho kapesníkem.

„A Kenny je skvělý mladík. Ten pár, u kterého skončil, byl pro něj pravé požehnání, však víte.“

„Jsem za to moc vděčná.“

„Koncem října přijede Dooley, doufám, že se nám podaří nějak zorganizovat setkání, společnou večeři.“

„Mockrát děkuju, otče.“

„Ale abychom se vrátili k Sammymu. Pokud jde o kulečník, je to génius. Teď musíme jenom vymyslet, kterým směrem tu jeho genialitu zaměřit.“

Odvrátila zrak. „Snad jednou…“

„Ano, určitě ano. Jednoho dne.“ Jednoho dne to přebolí a ta nevraživost skončí. Musí skončit.

*

Zašli vyvenčit Barnabáše ke květinové obrubě záhona a nesli si s sebou hrnky čaje Earl Grey.

Cynthie pohlédla k západu přes vrcholky stromů, větřík jí čechral vlasy a nadouval rukávy blůzky. „Bude krásný západ slunce,“ řekla.

Hortenzie dosud kvetly, i náprstník, a na místě, kde stávala garáž, byla hromada mulče. Harley se činí, všechno udržuje v pořádku.

„Řekl jsem Louelle o Henrym.“

„Výborně.“

Odkašlal si a potom hlasem, kterému říkala starozákonní, prohlásil: „Zítra večer si vezmu oblek.“

Zasmála se a vzala ho kolem ramen. Nanosil se toho smokingu ažaž.

„Nezlobíš se už na mě, že jsem tě tak trápila?“ zeptala se.

„To víš, že ne.“

„Do smrti dobrý?“

„Do smrti dobrý.“

„Puny ti tu nechala výtečné těstoviny s lososem, ale já jsem dostala hroznou chuť na játra na cibulce, dal by sis taky? Mohl bys je aspoň ochutnat, drahý můj.“

„Nikdy,“ řekl.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Prsten přátelství

Za rozbřesku vstal, posadil se na podlahu vedle svého psa a zabořil mu ruku do drsné srsti. Tiše se modlil.

Všemohoucí Bože, jehož syn, náš Spasitel Ježíš Kristus, byl umučen na kříži, aby mohl k sobě přivolat celý svět: Dej ve své milosti, abychom my, kteří se radujeme z tajemství našeho spasení, dokázali vzít svůj kříž a následovat ho, jenž žije a kraluje s tebou v jednotě Ducha svatého na věky věků.

Jeho pes se převalil na bok a upřel na něj dlouhý utkvělý pohled, který vydal za spoustu slov, jen jim rozumět. Pomyslel si, že ten pohled možná říká: Tady dole je to docela fajn, nevadí mi to tu, tak už se kvůli tomu nemusíš trápit.

*

„Ahoj, tati.“

„Ahojky.“ Pokaždé ta nezkalená radost, když zaslechne Ahoj, tati.

„Co je nového?“

„Jdu k doktorovi. Hoppy odešel, jak víš, takže je tam teď Wilson. A co ty?“

„Jsem úplně groggy,“ řekl Dooley.

Zkouškové období. „Vydrž.“

Dooley se zasmál. „To je všechno, co mi k tomu řekneš? Vydrž?“

„Ale ono to pomáhá, kamaráde, opravdu. A budu se modlit. Nedělej si starosti.“

Dooley si ve škole vede dobře. Čeká ho ještě dlouhá cesta, ale chlapec dělá všechno pro to, aby z něho byl úspěšný venkovský veterinář, snad i chovatel pár kusů dobytka.

Vzpomněl si, jak sám kdysi houževnatě studoval a usiloval o dobré známky a uznání profesorů, neboť věřil, že ho pak otec začne brát jako životaschopného jedince, který má své cíle.

„Jaký byl Hoppyho večírek na rozloučenou?“

„Sem tam ukápla nějaká slzička. Hoppy byl dobrý doktor a pomáhal nám, bude nám moc chybět.“

„Lace říkala, že prý jsi vyprávěl vtip strýčka Billyho.“

„Požádali mě o pár slov. Vtipy strýčka Billyho pokaždé zaberou. Mimochodem, Lace všechny moc překvapila, nevěděl jsem, že se ukáže. A spousta lidí si všimla jejího prstýnku.“

Dlouhá pauza. Dooley to nijak nekomentoval.

„Popřela, že by to byl zásnubní prsten,“ řekl Tim, aby Dooleyho ujistil o dívčině diskrétnosti. „Řekl bych, že přátelské prsteny často vypadají stejně jako zásnubní.“

„Možná,“ souhlasil Dooley.

„Na říjen jsme toho spoustu naplánovali, až přijedete. Těšíme se, že Lace uvidíme v půli měsíce a tebe šestadvacátého.“

„Už se nemůžu dočkat. Kdy přijedou kluci? Nemůžu se dovolat Kennymu ani Harleyovi, hádám, že jsou někde v divočině.“

„Dnes ráno přijela z Bostonu slečna Pringleová a říkala, že Harley a tvoji bratři tu budou zítra večer. Už chystáme mleté hovězí a housky na hamburgery.“

„Můžeme si promluvit o Kennym, až přijedu domů?“

„Samozřejmě.“

„O nějaké vyšší škole.“

„A snad vymyslíme něco i pro Sammyho.“ Svéhlavého Sammyho, Sammyho žraloka, Sammyho, který se nechce nechat uvázat ani zkrotit. Tim tohoto Dooleyho mladšího bratra miloval, ale zvládnout ho nedokázal, což bylo možná dobře – a možná taky ne.

*

„Tak jsme tam stáli jediní tři, kteří nepřišli za tučňáky. Nadechněte se zhluboka.“

„Každého je možné omotat provazem, pane doktore, ale ne každý se dá svázat.“

„Zrovna jsem vylezl ze sprchy, když zavolali – musel jsem honem do špitálu řezat slepák. Abych to zbytečně nenatahoval – neměl jsem čas vrátit se domů a vzít si smokink – nadechněte se zhluboka – a žena už byla v klubu a nemohla mi ho přivézt do nemocnice. Tak jsem na sebe natáhl čistý lékařský plášť a bílé kalhoty – a hurá na tu veselici.“

„Všichni muži vám záviděli.“

„A kdo byl ten třetí, co na sobě neměl uniformu? Znám ho od vidění, ale na jméno si nevzpomenu.“

„Omer Cunningham, švagr naší bývalé starostky. Párkrát vzal Hoppyho letadlem, když se tady v horách vyskytl nějaký naléhavý případ, i když ten jeho aeroplán není pro takovou činnost právě nejvhodnější. Říká mu helikoptéra pro chudé.“

„Je to originální postavička,“ řekl Wilson.

„Výborný chlapík. Veterán z vietnamské války. I já jsem se s ním párkrát proletěl. Má letadélko z kovových trubek potažených plátnem a s ostruhovým kolečkem.“

Doktor se posadil na otáčivou stoličku a pohmatem mu vyšetřoval kotníky a lýtka.

„To je pro mě španělská vesnice. To byla letecká kombinéza, co měl na sobě? Já jsem městský kluk, otče, v tomhle se nevyznám.“

„Kombinéza s poutky na nářadí, jestli mě paměť neklame. Odkud vlastně pocházíte?“

„Narodil jsem se v Bostonu, ale přestěhovali jsme se do New Havenu, když jsem byl ještě malý, takže nemám bostonský přízvuk. Cvičíte?“

„Zase jsem začal běhat, co jsme se s manželkou vrátili z dovolené. Zatím dvě míle, ale budu si přidávat.“

„Byli jste v Irsku, viďte?“

„V hrabství Sligo.“

„V Irsku byla taky pěkná řádka Wilsonů. Moji předkové pocházeli z Tyrone.“ Lékař k němu vzhlédl. „Před pár lety jste měl nějaké problémy. Netrpíte depresemi?“

„Nemůžu si je dovolit,“ odpověděl. „Mám dvě ženské, které mě hlídají jako ostříž. I když před pár dny jsem zažil před zrcadlem dost deprimující věc.“

„Copak?“

„Zjistil jsem, že jsem přibral takových pět, ne-li šest kilo.“

„Tak se na to podíváme.“

Zul si mokasíny a sundal hodinky, duše naivní. Wilson ho postrčil, aby se postavil na váhu. Miserere nobis. Osmdesát dva.

Na Hoppyho váze měl vždycky sedmdesát pět, ale tohle zjevně nebyla Hoppyho váha. Tahle věc byla digitální a měla velké červené číslice.

„Kdo vyměnil tu váhu?“ zeptal se.

„Tohle je moje váha.“

„Co bylo na té Hoppyho váze špatného? Mohla tady zůstat.“

„Doktor Harper si ji vzal s sebou, odvezl si ji domů na mém golfovém vozíku. Má ji rád, protože ukazuje o dvě kila míň.“

Tu máš, tomu říkám profesionalita. Takže jestliže měl na Hoppyho váze sedmdesát pět, tak i když k tomu přičte ta dvě utajená kila, pořád je to jen sedmdesát sedm, což znamená, že od posledního vážení přibral pět kilo – ovšem za předpokladu, že Wilsonova váha ukazuje přesně.

„Je tahle váha přesná?“

„Na to vemte jed.“

Sestoupil z váhy. „No tak to vidíte, pane doktore – když jste se ptal na tu depresi.“

Když odcházel, sestra Kennedyová mu podala recept. Podíval se na něj a rozpačitě jí ho vrátil. „Co je tam napsáno?“

„Běhat třikrát týdně. První týden tři míle denně, další týdny čtyři míle. Pít hodně vody. Přijďte se ukázat v listopadu.“

„Čtyři míle tam a čtyři zpátky, nebo dohromady čtyři míle?“

„Dohromady. On je na pacienty moc měkký. Doktor Harper dokázal rozbrečet dospělého mužského.“

No vida, Hoppy odešel teprve před pár dny, a už se o něm mluví v minulém čase. Tak to chodí.

„Doktor Wilson sám běhá,“ řekla sestra.

„Vážně? A řídí se taky tím, co doporučuje jiným?“

„On je na sebe tvrdý, to jen na druhé je hodný. Třikrát týdně si dává patnát mil, někdy i dvacet“

Tak to on by nezvládl.

„Taky se chystáte do penze?“ zeptal se sestry Kennedyové. Byla na klinice už fůru let a právě ona ho vítala, když se probral z posledního kómatu, byl na ni zvyklý.

„Propána, otče, to ne, já tady budu, dokud se udržím na nohou.“

„To je dobře,“ odpověděl. „Díky.“

*

Leželi na pohovce v pracovně pod dvěma dekami, ona nohama k jihu, on k severu, a oheň v krbu se pomalu měnil v řeřavé uhlíky.

I když Tim neviděl, jak ubývající měsíc vyšel nad Malým mitfordským potokem, jeho světlo nyní zalévalo stříbrným jasem větve javoru, sakury a plaňky v jejich plotě. Zvedl hlavu, aby měl lepší výhled na nebeskou klenbu. Přál si spatřit Kasiopeju, Persea a Žirafu – jako chlapec rád vyslovoval jména těchto souhvězdí – ale měsíční světlo bylo příliš intenzivní.

„Minulé úterý jsem ti přinesl květiny k našemu výročí,“ řekl, „ale zasloužíš si další.“

„Květiny bych měla přinést já tobě. Chovala jsem se panovačně.“

„Já jsem zase byl…“ Přemýšlel, jaký vlastně byl. „…sarkastický.“

„Přemýšlím, jestli jsi sarkastický, protože jsem panovačná. Nebo se začnu chovat panovačně, když jsi sarkastický?“

„Já vím jedině,“ řekl Tim, „že Barnabáš je v přízemí a zřejmě mu to nevadí, Violetě dál chodí honoráře a já tě miluju víc než vlastní život.“

„Já tebe taky,“ odpověděla Cynthie.

„Tak abych dokončil svou zpověď, rovněž lituju, že jsem v úterý po té tvé báječné večeři usnul.“

„To beru jako poklonu.“

„Že jsem usnul o našem výročí a ani jsem ti nepomohl s nádobím, tomu říkáš poklona?“

„Protože se se mnou cítíš v pohodě, i když se nepovažuji za moc uklidňující osobu. A kromě toho jsme slavili s předstihem už v Dublinu, pamatuješ?“

Chytil ji za kotník a pevně ho stiskl – v tomto světě je tolik nepokoje. „Děkuju ti, že mi pomáháš s hlídáním Barnabáše.“

„Jestli budeš spát tady dole, budu tu spát taky. Kolik ještě nocí?“

„Myslím, že už jen jednu.“ Zavřel oči a začal nahlas odříkávat jejich oblíbenou modlitbu z kompletáře.

„Dříve než se skončí den, k Tobě volám, Bože, jen…“

Cynthie se k němu přidala. „Nechť nás hýčká Tvoje dlaň…“

„Před sny zlými vždy nás chraň…“

Modlitba skončila, uhlíky v krbu zapraskaly a pohasly.

„Usínáš?“

„Ještě ne.“

„Co kdybychom si zase psali milostné dopisy,“ navrhla Cynthie. „Jako tenkrát, když jsem celé měsíce trčela na Manhattanu a oba jsme se snažili zjistit, co jeden pro druhého vlastně znamenáme.“

„Psát milostné dopisy je těžké.“

„Ale právě to je na nich krásné.“

Barnabáš zakňučel ve svém pelechu u krbu, asi ve snu zase honil veverky. Violeta spala v křesle.

„Jak často?“ zeptal se.

„Dvakrát týdně?“

„To je až moc, Kavanaghová.“

„Tak tedy jednou týdně, víc neslevím.“

V zářijovém větru lehounce zabubnovala na okno větévka javoru. Tim byl dokonale spokojený, se vším svolný.

„Dobrá.“

*

Snad to byl nějaký vedlejší produkt noční energie, která se vylévala z nebeských těles na nešťastné, rozdrážděné lidské nervy. Ať tak či tak, Tim nemohl spát.

Dýchal v rytmu mantry, kterou měl na uklidnění nervového systému – Díky, díky, díky, díky, a zase znovu, pak připojil pravidelnou večerní prosbu za Cynthii, Dooleyho, Sammyho, Kennyho… a dál a dál, vyjmenovával celé zástupy lidí, některé si vybavoval nejasně, jiné ostře, a nakonec ještě prosby za církev, za vlast, za její vůdce i její nepřátele.

Obvykle to dělal jaksi mimoděk, až se jeho modlitby rozplynuly jako mráčky ve větru. Zjistil, že těkající představy v polospánku jsou zneklidňující stránkou modlitby – teď vidí vodárenskou věž v Holly Springs a Henryho a Peggy v domku s umeteným dvorkem, a jeho dýchání se zklidňuje, už se nesnaží podpírat živé, ale prochází se v zšeřelých komnatách těch, kteří odešli.

Pokud ani potom nemohl usnout, jako tomu bylo dnes, často se uchyloval k uspávací „modlitbě za město“, která spočívala v tom, že ve svých myšlenkách kráčel od jedněch dveří k druhým a prosil za mitfordské rodiny, zvlášť pak za nemocné. Jestliže to trvalo dost dlouho, což bylo jen zřídka, zahrnul do své modlitby i místní obchodníky, kteří potřebovali veškerou pomoc.

Bylo neuvážené přistoupit na Cynthiin nápad s psaním dopisů, jako by neměl nic jiného na práci. Ale když na to přijde, vždyť vlastně nic jiného na práci nemá, leda běhat třikrát týdně tři míle…

Jestli jí má tedy psát, kam se obrátí pro inspiraci? Píseň Šalomounovu už použil víckrát než jednou, což bylo víc než dost, stejně každý ví, že je sentimentální až až.

Ale jestli se má opravdu zabývat psaním, ze všeho nejdřív musí odpovědět Henrymu, jehož dopis přišel už před bůhvíkolika dny. Napadlo ho, co kdyby teď vstal a odpověděl hned, ale jestli se pohne, vyjde celá uspávací procedura vniveč.

Hospodine, k tobě volám, pospěš ke mně, dopřej sluchu mému hlasu, když tě volám! Jako kadidlo ať míří má modlitba k tobě, pozdvižení mých rukou jak večerní oběť…

Někde u pátého verše se začal propadat do spánku.

Kasiopeja, pomyslel si ještě, než usnul.

*

Úsvit. Světlo dosud nesmělé, slunce se skrývá, nad zemí visí mlha.

Ještě v pyžamu a županu si vzal hrnek s kávou ven k javoru za oknem pracovny a zahleděl se k temnému obrysu hor na horizontu.

Potřebuje novou trasu. V minulosti běhával Vistáriovou uličkou a po ulici Ke Kostelnímu vršku, potom to střihnul na Starou kostelní, u Fernbanku zahnul doleva, pak ještě jednou doleva do Šeříkové a doprava směrem na Farmer. Úsek na Farmer neměl ani trochu v lásce, protože někteří řidiči trvali na tom, že když platí silniční daň za obě strany silnice, mají nárok je taky obě používat. Silnice na Wesley byla ještě frekventovanější, takže by se tam nadýchal ještě víc oxidu uhličitého, co si tedy má počít? Farní okruh, to je ono, jenže se mu protiví ukazovat kdekterému občanovi na Hlavní ulici svých pět kilo navíc – sádlo je přece soukromá věc.

Mohl by ten farní okruh ale aspoň vyzkoušet. Když se mu nebude líbit, může odbočit. Může přeběhnout Hlavní a zahnout doprava na Farmer, potom ještě dvakrát doprava k městskému památníku, pak nahoru na Šeříkovou, Ke Kostelnímu vršku a domů. Hotovo.

Výborně. A jestli mu zbude ještě nějaký dech, až dorazí na Šeříkovou, může pokračovat a oběhnout památník, potom dvakrát kolem parkoviště u radnice, pak na Kostelní vršek a domů do Vistáriové.

Bez ohledu na ranní rosu se posadil na lavičku pod javorem – samotná ta představa ho vyčerpala.

Milý Henry…

Ráno bylo dusné a vlhké, a když zahnul směrem na Farmer, byl už celý zpocený. Veškerá kondice, kterou kdy získal běháním, byla pryč, byl napjatý jako struny na bendžu.

Vybředli jsme s Cynthií z irského bláta a ocitli jsme se v louži – neustále se zabýváme samými zbytečnostmi.

Ne, do té záležitosti kolem Ireny McGrawové se raději pouštět nebude, dalo by mu moc práce, než by tu lapálii vylíčil, a k čemu vlastně?

Jsme hrozně rádi, že jsme zpátky v čísle 107 na Vistáriové. Jak už jsem Ti říkal, když jsme spolu mluvili, dostali jsme se domů v noci. Dooley a Lace nás přivezli z letiště sem do hor. Zapomněl jsem Ti ale říct, že bych Ti přál vidět naše spící městečko ve dvě hodiny v noci – zvlášť mě dojal pohled na pouliční lampy, které se slabě třpytily, jako by je někdo uvážlivě ztlumil, a mlčenlivé hory v pozadí. V takových chvílích mě napadá, že jednoho dne bude svět v pořádku.

Rád by řekl: Musíš přijet a přesvědčit se na vlastní oči.

Jenže to říct nesvede, zavázal by se tím k něčemu, co zatím nedokáže provést.

Díky Bohu, že Tvůj zdravotní stav se neustále zlepšuje. Těch šest až dvanáct měsíců s oslabenou imunitou znamenají tvrdou zkoušku, ale předpokládám, že budou klíčové. Když se na to podíváme z té lepší stránky, tak sto dní, kdy se musíš držet mimo jakoukoli společnost, brzy uplyne a možná bys mohl navštívit nějaké dopolední představení (to v kině většinou nebývá moc lidí) a dát si popcorn? Schválně si vygooglím tu Tvou nízkobakteriální dietu, abych věděl, co smíš jíst. Odhaduju, že mléčné karamely v čokoládě to asi nebudou.

Děkuju Ti za dopis, který jsem dostal sedmého. Máme ještě spoustu rajčat a můžeš se spolehnout, že Ti schovám semínka na zahrádku. Jestli Ti z nich něco vyroste, jsi lepší zahradník než já.

Jestli Henry někdy přijede do Mitfordu, troufne si ho představit jako svého bratra? Ta myšlenka ho přepadla poprvé v Irsku, ale tam mu nepřipadala nijak naléhavá. Teď je doma a úzkost se vrátila. S ostatními by to nebylo tak snadné jako s Louellou.

Zastavil se, aby si upravil čelenku, a když zvedl pohled, spatřil limuzínu, která jela na sever k Farmeru.

Bylo zbytečné snažit se rozeznat poznávací značku, auto jelo po druhé straně silnice a navíc hodně rychle. Kouřová skla neměl v lásce, i když uznával jejich přednosti, sluneční brýle nosil nerad. Měl na sebe zlost, že na to auto čučel jako idiot.

Problém byl v tom, že Henryho příbuzenství s Timem muselo být každému jasné na první pohled. Co by na to řekli jeho bývalí farníci? Na druhou stranu, proč by mu mělo záležet na tom, co kdo řekne?

Záleželo na tom, protože samotný fakt Henryho existence odhaloval nevěru jejich otce, což byl políček do tváře jeho maminky. Nebo, což by bylo ještě horší, by si někteří mohli myslet, že nevěrná byla jeho matka. V každém případě by byla poskvrněna její památka a vina by padla na jeho hlavu, protože tahal čerta za ocas.

Po levé straně se vynořila metodistická kaple – představoval si, jak by si odpočinul v pamětní zahradě na lavičce stíněné živým plotem z ptačího zobu, už se viděl, jak si vymýšlí výmluvy pro Wilsona – ale ne, z toho by se nevykroutil, jestli Wilson běhá dvacet mil a on tři.

Mnohem a mnohem důležitější je, že v žilách jeho polorodého bratra nyní kolují kmenové buňky Timothyho Kavanagha. Naděje, že jako dárce buněk bude pro Henryho vhodný, byla menší než pět procent, ale nakonec se ukázalo, že jsou skutečně kompatibilní – což byl podle členů memphiského transplantačního týmu neoddiskutovatelný zázrak. Dalším zázrakem byl úspěšný přenos jeho krevní plazmy, která potlačovala – nikdo sice nevěděl, na jak dlouho – akutní myeloidní leukémii.

Bylo zřejmé, že Bůh mu daroval právě tohoto bratra, a jeho zbabělost, která mu bránila to zcela přijmout, byla zahanbující.

*

Esther Cunninghamová si právě vezla domů z koloniálu pytel rohlíčkových brambor, když zahlédla otce Tima, jak kluše na východ po Šeříkové. Ten pohled ji moc potěšil. Zvedla ruku na pozdrav, ale Tim ji neviděl. I když se všechno kolem neustále mění, jejich penzionovaný duchovní pořád běhá, div si nohy neušoupá, jako dřív. Je v tom jistá útěcha vidět někoho, kdo dělá pořád totéž.

Vezměme si třeba tenhle pytel brambor – pokud se pamatuje, brambory bývaly idažské, irské a červené – tečka. Teď existuje asi čtyři tisíce odrůd brambor včetně rohlíčků, které vypadají jako nos s bradavicí. Nemůžete si prostě koupit obyčejné brambory. Avis Packard vychvaloval rohlíčky do nebe, a ona samozřejmě naletěla, koupila jich pytel a zaplatila dvakrát víc. Proč se nevzepřela takové rozmařilosti? Protože je příliš vyčerpaná, než aby kladla odpor.

Nepamatovala se, že by kdy byla tak zdrchaná, zdrbnutá až do morku kostí. Hotová, jak říkávala její matka.

Jestli s tím byla u doktora? To se ví, že ne. K čemu chodit k doktorovi, když je člověk vyčerpaný? Jo, když má rakovinu, to jo, nebo žaludeční vředy, s tím se k doktorovi chodí, ale jenom s nějakou únavou, vždyť recept je jednoduchý – odpočívat, zhubnout deset kilo, každý den si dojít pro poštu, myslet pozitivně, zhluboka dýchat, správně jíst a dodržovat pravidelný režim – jen když si to představila, nejraději by si lehla.

Před pár týdny se s tím svěřila Rayovi. A jaká věčná moudrost z něho tehdy vypadla? „To je tou ekonomikou, dušinko.“

Včera ji obšťastnil dalším geniálním postřehem. „To holt s sebou nese náš věk, krasotinko moje.“

Teď se chystá všechno napravit jako vždy – měla by mít rozum a Rayovi Cunninghamovi si nestěžovat. Vezme ji na tři měsíce jejich karavanem značky Coachman Freelander na západ. „Hned ti bude do skoku,“ prohlásil. Několik týdnů v jejich starém rekreačním vozidle dokáže podle Raye vyléčit úplně všecko od zarostlého nehtu na palci u nohy po ischemickou srdeční chorobu.

Projedou Oregonskou stezku od města Independence v Missouri až do údolí řeky Willamette na západě. Svezou se v krytém voze, setkají se s indiány, posedí s nimi a budou kouřit dýmku míru, ačkoli ona v žádném případě nebude šlukovat. Vůbec nechápala, že někdo má tu drzost kouřit dýmku míru s lidmi, které bílí v minulosti málem zdecimovali. Ray zkrátka propadl kouzlu divokého západu, a zatímco on se už nemohl dočkat, Esther se toho zážitku děsila víc než čištění zubního kanálku. Netušila, jak to přežije, až bude s Rayem zavřená v karavanu a bude muset poslouchat nekonečný příval „Cukroušků“ a „Srdíček“. Pravda, byla s ním v tom karavanu zavřená už mockrát, jenže to bylo tehdy, a teď je teď.

Dvě desítky let, kdy starostovala Mitfordu, ji málem přivedly do hrobu, a i když poslední funkční období skončilo před třemi lety, ještě se z toho úplně nevzpamatovala. Jako by ji rozkrájeli na kousky, prohnali mlýnkem na maso a nakonec usmažili. Bylo by lehčí dělat starostku Chicaga než pokoušet se řídit tohle město.

Lidi zvenčí si představovali, že Mitford je takové to malebné městečko, kde se všichni mají rádi a jeden za druhého se modlí. Tak jen ať si zkusí kočírovat ty ňoumy v městské radě, pitomce v Raleighu a šupácké developery bůhví odkud. Ať si zkusí zařídit, aby nerostly daně a obchodníci se nechovali, jako by jim všechno patřilo. A ať nepřipustí, aby se slavnostní průvod k oslavě Dne nezávislosti rozlezl do postranních uliček, jak se komu zlíbí, protože jinak bude lamí trus po celém městě.

A tohle jsou jen maličkosti. Pokud jde o důležité věci, stačí si vzpomenout třeba na ten památný okamžik, který by měl být navždy zaznamenán v historii tohoto amerického města.

Ten zapeklitý návrh postavit nákupní centrum přistál na jednacím stole městské rady v roce 1995. Dalo se čekat, že k tomu jednou dojde.

Bumho! Nejen rada, ale celé město se kvůli němu názorově roztříštilo, jako když se rozprskne zralý meloun na betonu. Celý rok se kolem toho přešlapovalo, až se konečně přistoupilo k hlasování.

Na zasedání rady ji tenkrát vezl Ray. Byla hotový uzlíček nervů. Jestli výstavba projde, s Mitfordem je ámen – bude z něj další zoufalé americké městečko, kde se nad obrovským asfaltovým parkovištěm tyčí krabice bez oken a obchody v centru skomírají.

Všichni kromě ní už hlasovali. Bylo to nerozhodně. Ray v poslední řadě se usmíval od ucha k uchu.

Když vyzvali starostku, aby odevzdala svůj hlas, vstala a podala jej velkému Jackovi Bennymu. Pohlédla napravo, pohlédla nalevo. Jedna strana rady se uculovala, druhá se rozklepala. Všichni věděli, na které straně stojí, všichni věděli, jak miluje tohle město. A že jedině nerozhodný výsledek jí dává možnost rozhodnout.

Horace Green, katolík z té druhé strany, se před tváří Hospodina i svých bližních pokřižoval. A Esther o krok ustoupila, narovnala se v ramenou a hlasitě pronesla své NE. Nikdy. V žádném případě. V tomhle městě ne.

Lidé vždycky říkali, že Esther Cunninghamová je tvrdá jako skála, ale až v příliš mnoha ohledech byla měkká jako zralá hruška. Kdyby byla znovu starostkou, neznala by slitování.

A potom se jí Vanita Bentleyová zeptá: „Pořád se ještě Mitford o sebe stará, paní Cunninghamová?

Ne! chtělo se jí vykřiknout. Rozhodně ne! Proč jí klade tak idiotskou otázku? Má přece oči v hlavě, tak ať si udělá obrázek sama. Podívejte se na ty odpadky, které se válejí na Hlavní, vidíte tu plastovou tašku, která se chytila na stříšce nad krámkem Vlněné zboží a trčí tam už od srpna, kdy byla poslední bouřka? Od srpna! A co ty papírky od bonbonů a žvýkačky a nedopalky cigaret, kterými jsou vystlané chodníky, co ty špinavé výlohy poloviny obchodů? Co se to děje s majiteli obchodů, že nedokážou aspoň jednou za čas vyjít s koštětem v ruce na chodník a umýt tabuli výkladu, aby kupující viděli to jejich pitomé zboží? A to už vůbec nemluvím o Avisu Packardovi, který má na chodníku před krámem nastláno špačků až hrůza, že se nestydí. Člověk by je musel všechny osobně obejít, aby je přinutil k nějaké akci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V Mitfordu je nejlíp.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.