OBSAH

Poděkování

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Ann Aguirre v nakladatelství

FANTOM Print

Šeroprostor

Wanderlust *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2015

Copyright © Ann Aguirre, 2008

Translation © Jan Kovář

Cover © Scott Fischer

ISBN ePUB 978-80-7398-771-8

ISBN Mobi 978-80-7398-772-5

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Andrese.

Ty jsi důvod, proč ráno vstávám.

A někdy jsi i důvod, proč zabloudím v zemi kuřat.

Což je lepší než zabloudit v zemi netopýrů.

Tahle kniha je – stejně jako vše, co dělám – pro tebe.

PODĚKOVÁNÍ

Linnea Sinclairová a Elaine Corvidaeová četly moje texty víc let, než si troufám spočítat. Bez nich by Šeroprostor neexistoval. Po tomhle příběhu skočila i moje agentka, Laura Bradfordová, bez které bych nikdy nenavázala kontakt s talentovanými lidmi z Ace.

Tímto bych tedy chtěla poděkovat všem výše jmenovaným za jejich čas a přínos. Cítím velkou pokoru, že jsem měla možnost pracovat s lidmi, kteří toho vědí tolik o… no, vlastně o všem.

Z celého srdce děkuji také Dionne Galaceové a Carrie Loftyové, které vždy ochotně naslouchají, bez ohledu na to, jak moc je pozdě nebo jaké šílenosti se jim pokouším sdělit.

Mé poděkování by ale nebylo kompletní, kdybych nezmínila několik úžasných spisovatelek, které mi byly v průběhu let inspirací: Robin McKinleyová, Patricia Briggsová, Sharon Shinnová, Patricia A. McKillipová, Robin D. Owensová, Connie Willisová, Jeri Smith-Readyová a mnohé další. Strávila jsem spoustu času pohroužená ve světech, které tyto ženy vytvořily, a byla jsem z nich nadšená. Doufám, že podobně se budou cítit i moji čtenáři.

KAPITOLA 1

Bojíš se pádu, zlato?

Ne, bojím se přistání.

[Směje se a já se usmívám.]

Neusmívej se tak pitomě, copak nevíš, co bude následovat?

Probuď se. Hned se probuď.

Už to nechci vidět znova. Vůbec mi to nepomáhá se s tím vyrovnat. Ta věc je rozbitá…

Ale ne. Ne.

Celá rozklepaná se posadím, dotknu se tmavé změti neupravených vlasů a chci si je odhrnout z obličeje. Podívám se na prsty; jsou zvlhlé potem. Celá roztřesená si to zacuchané hnízdo upravím. Bolí to, ale co nebolí? Cvokaři od Útvaru tomu říkají snová terapie. Já tomu říkám mučení. Připadá mi kruté dělat to někomu schválně. A vím určitě, že nakonec najdou způsob, jak z technické závady obvinit mě. Dělají to tak pokaždé. Já ale nemůžu za to, že je na lodích vybavení, které měli vyřadit už po Aliančních válkách.

Sama tomu chci věřit. Ale je to čím dál složitější. Nakonec přijde chvíle, kdy na sebe člověk bude chtít vzít vinu jenom proto, že je jediným společným jmenovatelem. Takže jo, možná to nakonec byla moje chyba. Znepokojená a ustaraná vstanu z matrace, přestože vědci už dávno vyzkoumali, že pocity jsou jen elektromagnetická energie, a nic tak spirituálního jako svědomí neexistuje. Ani nic jako duše. Nic z něj, co by tu zůstalo a k čemu bych se mohla upnout.

Moje UI se ptá: „Mám rozsvítit, Siranto Jaxová?“

Špeh Útvaru, ale jak je zdvořilý! Ta zatracená umělá inteligence jim hlásí všechno – kolikrát se ve spánku převalím a zřejmě i kolikrát jdu na záchod.

„Jo,“ utrousím a mou celu zalije tlumená žlutá záře umělého osvětlení, která má simulovat východ slunce na nejpřívětivějším z rozvinutých světů.

Podle nich to ale není cela, říkají tomu ubikace a mám ji zadarmo na dobu, než Útvar zjistí, jak špatně je na tom má psychika, a stanoví, jestli jsem schopná dalšího provozu. Je ale jasné, že jsem tu zavřená, i když mě nehlídá žádná gorila, jen UI. Existují vězení bez mříží a světy bez slunečního světla. Než jsem se upsala Korporaci, neznala jsem ani jedno.

Rázuju po cele sem a tam, a když zastavím přede dveřmi, UI se zeptá: „Mám přivolat doprovod, Siranto Jaxová?“

„Ne.“ Otočím se na patě, vrátím se k matraci a klesnu na ni do tureckého sedu.

UI si zřejmě myslí, že medituju. Ve skutečnosti si v duchu představuju různé způsoby jak zabít něco, co vlastně ani nežije. Možná nějaký zhoubný virus, který by napadl systém…

Podrobnosti promyslím později.

Doprovod.

Očividně mi tu nevěří. Oprávněně. Kdybych se mohla po stanici pohybovat volně, skočila bych na první nákladní loď mířící na Okraj a odletěla bych. Dezertovala. Vykašlala se na smlouvu. Což nemůžou dopustit, dokud neurčí, že ta nehoda opravdu byla moje vina. A prostě odejít mě nenechají, dokud si pro změnu neověří, že mám mysl na škvarek a už jim neuteču.

To první by znamenalo vězení. Ještě ani nevynesou rozsudek, a už budu sedět ve vězeňském transportu na Whitefish mezi ostatní bledé ryby. Soudit mě bude nějaký samolibý náfuka, co nikdy nezvednul zadek z Nové Země, a můj případ si vyslechne přes komunikační kanál. Netuším, jestli už se to dostalo do téhle fáze, netuším, jestli se v tom angažují advokáti. Kdyby to byl civilní soud, přidělení obhájce by se mnou konzultovali, ale jelikož patřím ke Korporaci, pravděpodobně se to vyřeší vnitřně a já budu nahraná.

Jo, ještě mám gen S. Což je vzácnost. Ale když to bude vypadat, že jsem ty trable na Matinsu IV vážně způsobila já, postarají se, aby se o tom ven nedostalo ani slovo. A mlčet bude i Kai… jako hrob.

Už v něm totiž leží. Zbývám jen já – poslušně kráčející k přechodové komoře a z ní ven do vakua, aby Korporace zůstala bezúhonná a čistá jako padlý sníh.

Legrační je, že v nablýskaných reklamách, co se kvůli nim ke Korporaci dáváme, nikdy neukazují, jací jsou její zaměstnanci parchanti.

Zpotím se, jen na to pomyslím. Cítím, jak mi i přes zapnuté osvěžovače vzduchu tečou po páteři studené kapky potu a lepkavě se mi hromadí na bedrech. Možná to opravdu byla moje chyba, ale já ještě nechci umřít, i když bych si to zasloužila.

A co se týče mého genu S, tak na to bych mohla odpovědět hned. Sice se nikdo neptal, ale připojit se pořád dokážu. Dokážu skákat.

Jenomže už nechci.

Mám strach.

Už týden jsem neslyšela lidský hlas. UI nepočítám – navíc bych přísahala, že programátoři je naschvál vytvářejí tak, aby jejich hlasy zněly otravně. Pošahaný vědátoři. Samozřejmě bych si mohla zavolat doprovod, eskortu, která by se mnou obešla promenádu, ale každý na stanici by hned věděl, co to znamená.

Byrokraty z Korporace nehodlám svým ponížením bavit ani milisekundu. Místo toho přecházím po cele sem a tam a spím až tehdy, když mi cvokaři od Útvaru skrytě vyhrožují, nutí mi sedativa a snovou terapii. Brečím do polštáře a jím čoklastádu, syntetickou potravinu bez cukru a kofeinu, která vás jen trochu pálí na jazyku.

Nepotřebuju zrcadlo, abych věděla, že je ze mě troska: hrubé černé vlasy mám zacuchané v dlouhých, zanedbaných loknách, pokožku bledou z nedostatku slunečního světla a pod očima tmavé kruhy. Od chvíle, kdy mě našli v troskách na Matinsu IV a přivezli sem na stanici, jsem zhubla čtyři kila. Nemuseli mi říkat, že to Kai nepřežil, byla jsem u toho.

Přesto to udělali, povýšeně a s mučivou precizností. Zatracený parchanti. Když jsem bezmocně ležela na ošetřovně, přišli si se mnou postupně popovídat čtyři cvokaři. Jeden chtěl, abych mu popsala zápach spáleného lidského masa.

Takových jako on pracuje pro Korporaci plno – kdyby nenarukovali, žili by normálně mezi ostatními lidmi, vraždili svoje sousedy, sekali jejich těla na kousky a pohřbívali je pod verandou. Tady dostanou speciální povolení a jejich pracovištěm se stanou naše mysli.

Chvíli předstírám meditaci, aby systém nemohl nic nahlásit. A jak tam tak sedím a předstírám klid, který ani náhodou necítím, ozve se u dveří zvonek. „Máte návštěvu, Siranto Jaxová. Povolit vstup?“

Bude to buď cvokař, nebo korporační důstojník, nikdo jiný nemá oprávnění. V duchu pokrčím rameny a nahlas řeknu: „Proč ne?“

Znovu se ozve UI: „K vyhodnocení této akce mi schází naprogramování, Siranto Jaxová. Povolit vstup?“

Povzdechnu si. „Jo, povolit vstup.“

Cokoliv teď bude lepší než čekání. Když se dveře otevírají, nevstanu, ale stačí jediný pohled a přeju si, abych to udělala. Protože tahle návštěva je neočekávaná. Je to cizí chlap, dlouhán – možná mi připadá vyšší, protože sedím – s drsným a autoritativně vyhlížejícím obličejem, jaký mívají chlapi, kteří jsou zvyklí prosadit si svou za všech okolností. Působí na mě, jako by se v životě neusmál; tváří se zasmušile a vážně, smrtelně vážně. Ale není to cvokař a zdá se, že má na sobě civilní oblek, takže to není ani korporační důstojník. Sakra, to bude asi advokát, což znamená, že ze mě brzo bude bledá ryba – žádné denní světlo a žádné podmínečné propuštění.

Prohlíží si mě a hodnotí můj úzký liščí obličej i ostře řezanou bradu. Mám zbytečně dlouhý nos a přes levou tvář se mi táhne čerstvá jizva. Vidím, jak se mi zaměřuje na tmavé vlasy a světlé oči – nezvyklou kombinaci, která je typická pro můj heterozygotní genotyp související s genem S. Oči mám mrazivě šedé, se stříbrnou linkou po obvodu. Kai jim říkal vlčí. Vzpomínka na něj mě naplní téměř nesnesitelným utrpením a jediný důvod, proč nezačnu znova popotahovat, je pohled, kterým mě ten chlap probodává. Vkládám si do pusy další čtvereček čoklastády.

„Posaďte se,“ vybízím ho a jsem ráda, že hlas mám mnohem klidnější, než jak se cítím.

Má na výběr: buď si může sednout vedle mě na matraci, nebo na jedinou židli přisunutou ke stolu. S nábytkem to tu nepřeháněli a odnesli všechno, čím bych si mohla nějak ublížit. Jsem překvapená, když si povytáhne dokonale padnoucí kalhoty a sedne si vedle mě. Tipovala bych ho stoprocentně na židli, takže jsem se jen utvrdila, že soudit lidi podle prvního dojmu se nevyplácí. Člověk by na to neměl spoléhat, protože se může pořádně splést.

Ohýbá nohy do pozice lotosového květu a pořád zarytě mlčí. Když už je mi to trochu trapné, mírně nachýlí hlavu směrem ke své natažené dlani. Nakláním se, abych si přečetla, co je tam napsáno:

60 sekund nic neříkejte.

Už zvedám hlavu, abych vyhrkla: Děláte si srandu? Naše oči se ale okamžitě setkají a jeho intenzivní pohled mě totálně drtí. Doslova do mě propaluje díry a já se celou minutu nezmůžu na jediné slovo, přesně jak chtěl. Jako by mě chtěl umlčet jen silou vůle, o což se už pokoušelo hodně lidí, ale ještě se to nikomu nepovedlo.

„Jestli jde všechno podle plánu,“ promluví konečně, „přehodili mí lidé UI v téhle místnosti do režimu pravidelné údržby. Ani tak ale nebudeme mít moc času.“

„A jestli všechno podle plánu nejde?“ Tuhle otázku mu ale položit nechci – ve skutečnosti chci vědět, co je sakra zač. Mimoděk se podívám na terminál – bliká modře, což je barva signalizující pravidelnou údržbu.

„Už by tu někdo byl, aby nás zatknul.“ Věnuje mi rychlý, dokonale odtažitý úsměv. Jo, přesně tohle slovo ho vystihuje.

Hm, proč mě to ani trochu neuklidňuje?

KAPITOLA 2

Jen na něj civím s pootevřenou pusou. Jakmile si to uvědomím, vymýšlím něco, co bych řekla. Cokoliv. „Kdo sakra jste?“

„Marš,“ utrousí.

„To je jméno nebo rozkaz?“ Chytrácká odpověď mi splyne ze rtů sama od sebe, zatímco se pokouším odhadnout jeho úmysly. Podstatné je, proč je tady, a já si nejsem jistá, proč jsem se ho na to ještě nezeptala.

Možná tuším, že tenhle nepovolený vstup do cely nevěstí nic dobrého, a já se mlčením snažím oddálit katastrofu. Jako bych už pod sebou cítila žár nebezpečně rozpálené plotny. Zastaralá metafora, vzhledem k tomu, že k vaření už dlouhá léta využíváme excitaci molekul, ale v téhle situaci se hodí dokonale.

Stejně mi to řekne sám. Znám tenhle typ lidí – vždycky vám to řeknou. Má svou agendu a je mu jedno, jestli s ní souhlasím, nebo ne. Pochybuju ale, že už mu někdy někdo řekl ne a stál si za tím.

„Vyberte si,“ říká a krčí rameny. „Potřebujeme vás dostat ven. Máte tři minuty na rozmyšlenou, slečno Jaxová, a čas běží. Jak striktní tu mají protokol?“

Až se UI vrátí z módu údržby do běžného režimu a zjistí a) nepovolenou návštěvu nebo b) že Siranta Jaxová není v cele, rozezní se tak hlasitý poplach, že to tu bude jako v bunkru za války.

Jenom ale pokrčím rameny, protože ve skutečnosti nemám tušení, jak to tu chodí. Na místo, jako je Perlas, bych nikdy sama nevkročila – a že jsem se na něm přece ocitla, rozhodně nebylo dobrovolné. Bylo to sem prostě jen nejblíž z Matinsu IV, kde mě záchranná četa našla – a našla mě živou, což se jí dvakrát nehodilo.

Mockrát jsem si říkala, proč mě prostě nedorazili a pak neřekli, že se neví, kdo nehodu zavinil – šlo o tragédii, kterou mohla Korporace snadno zamést pod koberec. Mrtví nemluví, chlapi ani ženský, a ženský pod drnem znamenaly vždycky řešení všech problémů.

„Proč si myslíte, že s váma odejdu?“ Už když to vyslovím, dumám nad tím a uvědomuju si ubíhající vteřiny. Musím se rozhodnout rychle. Když tu zůstanu, Newel – ten cvokař, co chtěl, abych popisovala zápach spáleného masa, jo, přesně ten – přijde ještě dnes znova a bude dohlížet na moji „léčbu“. Která už bude doživotní.

Hluboko uvnitř vím, že jestli neuteču, umřu tady. Copak jsem neplánovala dezertovat celou dobu, co jsem tu zavřená? Copak jsem se nepokoušela přijít na způsob jak odsud zmizet? A teď mi tu možnost dávají; jsem jako ptáček v kleci, který se bojí vyletět ven, protože se mu tam možná něco stane.

To je u mě novinka. Dřív jsem taková nebyla; naopak, vždycky jsem se do všeho vrhala po hlavě a jako první.

Možná je to past. Možná jenom chtějí, abych to udělala a oni mě mohli zabít při pokusu o útěk. Ale aspoň dostanu šanci. Zůstat v cele by znamenalo definitivní konec. Jsem tu uvězněná jako krysa, a kdykoliv mi v minulosti dali na vybranou, vždycky jsem se rozhodla bojovat.

„Protože musíte. Korporace nic nevyšetřuje, slečno Jaxová. Tahle samotka a takzvaná snová terapie, kterou vám vnucují, není standardní postup. Snaží se vás zlomit. Nechtějí se dozvědět, co se stalo, jen vás chtějí dostat do stavu, abyste o tom nemohla mluvit. Už nikdy. Až se nakonec pod náporem stresu zhroutíte, odepíšou vás a pohřbí pod stohy papírů. Devadesát sekund, slečno Jaxová.“

S píchnutím u srdce si uvědomím, že má pravdu. Ani jedna jejich procedura neměla za úkol mě vyléčit. Ani omylem. Pravděpodobně počítali, že touhle dobou už budu mít mysl úplně na cucky. Co bych to taky byla za skokana, kdybych přežila svého pilota a nezbláznila se? Zvlášť když bych musela prožívat tu osudnou havárii pořád dokola, znova a znova a…

Až bych zkolabovala, neposlali by mě mezi bledý ryby na Whitefish, ale nechali by mě transportovat do korporačního ústavu, kde schovávají ty, co se nadobro pomátli. Dřív nebo později nás to čeká všechny – nemůžete strávit tolik času v šeroprostoru a neztratit část svýho já. Skokani to riziko znají, přesto je láká zkoumat vesmír, potřebujou být první na nových okrajových světech, skákat se svým pilotem k neprobádaným planetám – tyhle věci nás ženou dopředu, až k nevyhnutelnému sebezničení.

Jsme trochu blázni, my s genem S – je to nutnost, jinak bychom si se šeroprostorem neporadili.

S tou myšlenkou učiním rozhodnutí a postavím se. „Jdeme.“

Nic mě tu nedrží, nic tu nemám. Všechny moje osobní věci shořely na Matinsu IV, a proto jsem připravená následovat tohohle chlápka do neznáma a věřit, že ať mě zavede kamkoliv, bude to tam lepší než tady. Na to, že ho vůbec neznám, do něj vkládám zatraceně velkou důvěru.

Napůl očekávám, že mě seznámí s nějakým plánem, že mi ještě něco řekne, ale místo toho už je také na nohou. Zdá se, že je to pragmatik a muž činu, což je oproti té záplavě byrokratických keců posledních deseti dní příjemná změna. Mám podezření, že zaměstnanci Korporace si bez formuláře ve trojím vyhotovení ani nevytřou zadek.

„Sundejte si uniformu,“ přikáže tak úsečně, že ho ani na okamžik nepodezřívám z touhy podívat se, co mám pod ní. „Pravděpodobně je napadne, že zamíříte do nákladního hangáru, ale pomůže nám, když jim znemožníme okamžitou vizuální identifikaci.“

Chce, abych se svlékla, ale já vím, že v tom není nic oplzlého. Nebyla jsem nic moc ani předtím: štíhlá, silná a živočišná, dobrá v posteli, ale ne proto, že bych byla nějaká krasavice. Svoji touhu po dotycích přičítám také genu S. Lidi nechápou, co všechno jsem ztratila; cvokaři se v tom vrtali se zvrhlou zvědavostí. Rozumově chápou, že přijít o pilota není pro skokana žádná výhra, ale vzájemnému vztahu těch dvou ani trochu nerozumí.

Představte si na chvíli někoho, kdo je váš milenec, bratr, ochránce, partner a ještě mnohem víc…

Slovy to nejde popsat. I když skokan se svým pilotem nespí, pořád je spojuje pouto, které se nikomu zvenčí popsat nedá. Pilot na vás dává pozor, když jste ztracený v šeroprostoru, jeho ruce řídí loď a přenášejí do ovládání během skoků vaše signály. Pokaždé, když se připojíte, je on tím důvodem, proč se zase bezpečně odpojíte. Naprostá důvěra, dokonalá symbióza. Po čase si začnete rozumět i beze slov.

Dost bylo váhání, už není čas. Marš – tedy March, prve to bylo fakt jméno, ne příkaz – mi podá obyčejnou hnědou kombinézu a já se pod jeho přísným dohledem rychle převléknu. Po celém těle mám fialové jizvy po popáleninách, vzpomínky na havárii, takže jestli má rozum, odvrátí zrak. Ale on ho neodvrátí. Jen mi upřeně hledí do očí. Nevěřím mu a zdá se, že ani on si mě zrovna neoblíbil, takže tvoříme dokonalý pár. V kombinéze vypadám jako údržbář.

Provizorní převlek doladí sprejem s barvou, kterou používají rádoby punkeři, co si chtějí o víkendu užít trochu zábavy a v pondělí v práci už zase vypadat seriózně. V mém případě získají černé vlasy špinavě šedý odstín, díky němuž v mžiku zestárnu o pětadvacet let. Změnit způsob chůze nebude problém, protože jsem ještě dost ztuhlá z pobytu v cele. Na jeho pokývnutí nacpu korporační uniformu do recyklátoru a on přejde ke dveřím a ručně je odemkne.

„Neoprávněný odchod z ubikací posádky!“ začne moje UI vyzpěvovat asi za třicet sekund a současně se rozezní alarm. Cítím jisté zadostiučinění, že se mi podařilo překazit Korporaci plány. Procházíme dveřmi a míříme pryč.

„Neoprávněný přístup k umělé inteligenci Q-15. Doporučení uzavřít oblast. Na patře C zaznamenány nepovolané osoby.“

V dálce zaslechnu dupot těžkých bot blížícího se vyšetřovacího týmu. Do hajzlu. Pospíšíme si chodbou a já nedokážu odhadnout denní dobu, protože umělé osvětlení se nikdy nemění. Ze života na stanici by mi hráblo. Potřebuju přirozený denní cyklus, proto se s Kaiem vždycky zdržíme na nějaký planetě a… Prudce potřesu hlavou, abych tu myšlenku zapudila, a dál běžím za Marchem jako o život. Bože, doufám, že to není prorocká myšlenka.

Cvokaři nechápou, proč jsem se ještě úplně nezbláznila, ale já jo – je to proto, že jsem byla v životě na útěku mnohem déle než většina lidí, a tak jsem se už v mládí naučila oddělovat jednu věc od druhé, ty nežádoucí následně zamykat a zahazovat klíč. V hlavě mi ta věc vždycky zůstala a část mojí mysli, kde byla uložená, už mohla být klidně úplně vyšinutá a blábolit nesmysly, ale nikdy jsem nedovolila, aby se to projevilo navenek. Úplně stejné je to teď s částí, která truchlí nad Kaiem – leží v koutku, stočená do klubíčka, a fňuká jako děcko. Zbytek mého já ale funguje normálně.

Přesně jako teď. Nemůžu si pomoct a musím přemítat, do čeho jsem se to zase namočila, ale pak si uvědomím, že jsem vlastně nikdy neuměla jenom sedět s rukama v klíně. A taky uvažuju, co se mnou má March v plánu – jestli jsem se nechytila do pasti nastražené Korporací. Nemám z toho dobrý pocit. Začíná mě píchat v boku a March nezvolňuje. Ale ať se propadnu, jestli dovolím, aby mi utekl.

Těsně před prvním kontrolním stanovištěm nás překvapí drony místní ostrahy, ale March vůbec nezpomalí; naopak obratně proskočí mezi jejich modrými laserovými paprsky, jako by to dělal denně, a ocitne se na zemi pod nimi, mimo jejich zorné pole. Natáhne se po každém jednou rukou, prudce je přirazí k sobě a zničí jim senzory, takže stanoviště ostrahy přijde o obraz. Pak je v dešti jisker srazí znova a já slyším, jak jejich manévrovací motorky škytají a přestávají pracovat, až nakonec oba ztratí výšku a ztěžka a nehybně spadnou na zem. Zhruba dvě chodby od nás uslyším další těžké boty. Spěchají vyšetřit, co se stalo s jejich drony.

„Pohyb,“ štěkne na mě, když se rozezní další alarm.

Oranžový poplach? Do prdele.

To znamená, že už jim je jedno, jestli nás dostanou živé.

Doteď jsem Korporaci vždycky považovala za přátelského Velkého Bratra, co rád nabídne pomocnou ruku a zajímá se o zkoumání vesmíru, vědu a objevy. A i když má ozbrojené složky, ty se přece vždycky staraly jen o obranu a ochranu, neměly za úkol útočit. Teď uvažuju, co o Korporaci ještě nevím a jakou vlastně vede agendu ve skutečnosti; hlavně že venkovský balíci vděčně hltají její reklamní kampaň, kde si malí kluci užasle ukazujou na letící kometu s korporačním logem.

„Jestli to tu uzavřeli, neotevřou se nám žádný dveře,“ vyrážím ze sebe udýchaně, zatímco March míří ke stanici ostrahy tempem tak nenuceným, jako by šel na středně důležitou obchodní schůzku a měl maličké zpoždění. „Zešílel jste? Budeme se muset probít přes půlku Korpo—“

Nevšímá si mě a prvního strážného skládá tvrdým hákem dřív, než ten ubožák vůbec zaregistruje, že tam jsme. Ani spuštěný poplach vás očividně nedokáže varovat, že se s váma někdo v obleku bude rvát jako gladiátor; spíš byste čekali, že k vám přijde a zdvořile se zeptá: „Promiňte, asi jsem zabloudil, nevíte, jak se dostanu k výtahu do hydroponických zahrad?“ Druhého strážného chytí March pod krkem a zahledí se mu přímo do očí. Netuším, co s ním udělal, ale chlap v uniformě se zhroutí v šoku na zem a leží u stěny, jako by se měl každou chvíli pochcat strachy. A March znovu jen odemkne dveře a bez jediného ohlédnutí si to hasí k dalšímu stanovišti.

Takhle překonáme ještě dvoje hlídané dveře, nad hlavou nám houkají sirény a do chodeb stanice vybíhá čím dál víc bezpečnostních týmů. Běžím s jednou rukou pod žebrem, kde mě píchá, a nemůžu si pomoct, ale tohle je asi ta nejhorší záchranná akce v dějinách. Chci znát odpovědi, protože si nejsem jistá, jestli jsem to vysvobození vůbec potřebovala. Možná jsem se k tomu nechala přemluvit kvůli nedostatku spánku, své paranoii a úchylnosti toho cvokaře Newela. Možná jsem to právě podělala a všechno si jen zhoršila, zničila si kariéru a svěřila se do rukou nějakému šílenci.

Když dorazíme k nákladnímu hangáru, zahájí šedé komando palbu. Žádná výzva, ať zastavíme nebo se vzdáme. Milostivá Marie Stvořitelko, chtějí nás rovnou sejmout. Skočím za trup lodi a zavrčím směrem k Marchovi: „Jestli to přežijeme, dlužíte mi spoustu odpovědí.“

Postrčí mě směrem k nástupní rampě kutru, co už zažil lepší časy. Podle Marchova chování a toho, co má na sobě, bych ho tipovala na velkou nákladní loď nebo malý sportovní člun, prostě něco drahého se spoustou vymožeností. Ne na tenhle křáp, co vypadá, že měl skončit na vrakáči už před Aliančními válkami. Šedé komando se k nám blíží s vojenskou přesností, vojáci se navzájem kryjí a zaujímají tvar pravidelného půlkruhu. Brzo budou u nás. Těsně vedle nohy mi zasrší o podlahu laserový paprsek a já rychle ustoupím na rampu.

Tomu říkám dilema. Buď tahle kovová plechovka a magor, nebo šedáci, co mi jdou po krku.

Pochopí můj nerozhodný pohled a pokrčí rameny. „Loď nevypadá nic moc, ale je spolehlivá. Zvládnete skok, slečno Jaxová? Závisí na tom naše životy.“

Skok? Ale vždyť nemám pilota.

Můj pohled nebo moje myšlenky? March totiž dodá: „Ale ano, máte.“

Stáhne se mi hrdlo a cítím, jak mi vnitřnosti pomalu svírá mrazivá pěst. Je to jako křeč, jako přicházející nevolnost. Říká se, že podruhé se máte vdát hned, dokud váš první manžel ještě nevychladl v hrobě. Než se zmůžu na slovo, vystoupí March na palubu. Konec diskuse. Je to jenom na mně. Zůstat, nebo odletět. Neochotně musím obdivovat, že do mě nehustil kraviny, nic mi zbytečně nevysvětloval, nepřemlouval mě. Možná ví, že nedokážu odolat záhadě, výzvě nebo oběma dohromady. Nebo prostě jen ví, že dneska ještě nechci umřít – šedáci už mě skoro mají.

Jdu za ním.

KAPITOLA 3

Vnitřek lodi obnoví mou víru v laskavost bohů.

Ovládání je nové, nablýskané, a všechno je dobře udržované a čisté, od chodeb až po pilotní kabinu. Skoro se zdá, jako by plášť vypadal zanedbaně naschvál a sloužil jako kamufláž, která říká: „Tady není nic k vidění, jen další otlučená loď, co se sotva vleče.“ Což možná není zase tak daleko od pravdy.

Loď je pro osm pasažérů, tolik tu aspoň vidím sedadel – všechny mají bezpečnostní pásy pro skok. Loď by možná uvezla lidí i víc, ale u nich by nebyla záruka, že se jim v šeroprostoru nic nestane. Obecně platí, že rizika skoku bez připoutání jsou ochotni podstoupit jen uprchlíci. Spolu se mnou a Marchem ale na palubě není dalších šest cestujících. Hledí na mě jen tři, víc jich nevidím, i když ještě někdo může být na ošetřovně nebo v nákladovém prostoru.

„Mám ji,“ hlásí March, když za námi zaklapne nástupní rampa. „Použijte startovací kódy od Mair a vypadneme.“

Slyším, jak na trup dopadají laserové paprsky šedého komanda. Korporační síly tady na Perlasu naštěstí nemají jednotky rychlého nasazení; až příliš zpohodlněly, protože si nedovedly představit, že by tu chtěl někdo zpochybnit jejich autoritu nebo narušit bezpečnostní opatření. Něco mi říká, že časy se mění.

Ostatní se dávají okamžitě do práce, jako by nebylo pochyb, že tu má March hlavní slovo. Ani jeden na mě nepromluví, ale já si je postupně prohlížím: starší chlap s vypracovaným svalstvem, což svědčí o dětství a mládí na planetě se silnou gravitací, a vedle něj další muž nejasného věku, hubený a androgynní. Starší chlap – stříbrné vlasy a upravená bradka – mi přejede přes spánek nějakým zařízením a usměje se. „Pozitivní identifikace,“ oznamuje někomu přes interkom a já na něj jenom nevěřícně zírám. Poslední z trojice je ženská asi v mém věku, světlovlasá, od pohledu drsná. Dívá se na mě s neskrývaným nepřátelstvím a já se na chvíli ani nedokážu nadechnout, jak mě propaluje šedýma očima. Pohled je ale pryč stejně rychle, jako když u bomby přeštípnete špatný drát. Dokonce následuje odpovídající výbuch.

„Kurva,“ zakleje ženská a skloní se k terminálu, na kterém něco divoce naťuká; na obrazovce se začnou objevovat mapy a souřadnicové sítě. Dokonce i já vím, že ta blikající červená kontrolka na ovládacím panelu nevěstí nic dobrého.

V reakci na výbuch se starší chlap sprintem rozběhne někam do útrob lodi a March zmizí za posuvnými dveřmi, které se za ním zavřou. Moc toho nenamluví. Jasně, chápu, teď je potřeba hlavně jednat. Ale i tak – strávila jsem na samotce víc než týden, chci o těchhle lidech něco vědět, než s nimi odletím pryč. To toho chci tak moc?

Jo, sakra, zdá se, že chci. Někdo si konečně vzpomněl a zapnul v nákladním hangáru střelecké věže. Na loď začínají dopadat projektily a zní to, jako by do pláště někdo mlátil obřím kladivem. Musíme vypadnout. Před deseti minutama bylo pozdě.

Nemám nejmenší tušení, kdo z nich je můj pilot. To není dobré znamení. Skokan by měl s pilotem souznít od první chvíle, jinak mezi nimi nevznikne důvěrné pouto. Korporace vám dá na výběr ze stovky kandidátů. Z tohohle pohledu je vztah skokana a pilota důležitější než manželství, je trvalejší a zcela zásadní pro vaše blaho. Kdysi jsem měla manžela, ale nedokázal se smířit s tím, že hraje až druhé housle Kaiovi, a tak mě opustil. Trvalo mi několik oběhů, než jsem si to uvědomila.

Nejsem připravená na nového pilota a ani nemám stoprocentní jistotu, že to sama zvládnu. Nemám mozek na škvarek, to ne, ale v životě každého skokana přijde den, kdy mu dojde, že stojí nad propastí – ví, že příští skok do šeroprostoru bude jeho poslední a už se z něj nevrátí. Navigace lodi k majáku bude poslední věc, kterou v životě udělá, ale je to jako běžná závislost na jakékoliv droze. Víte, že vás pomalu zabíjí, ale nemůžete přestat, dokonce ani nechcete, protože potěšení z ní je silnější než strach z následků.

Mám pocit, že většina z nás by to radši zabalila se vší slávou a totálně vyhaslá – nechci se stát největším ubožákem na světě, co měl šeroprostor v hrsti, ale teď ví, že už se do něj nikdy nedostane. Ví. Ještě jsem nedospěla do bodu, že bych to věděla, ale do důchodu ještě nechci. Nestala jsem se skokanem, abych umřela stará, šedá a vrásčitá.

Mám stažený žaludek a připadám si, jako bych čekala ve špinavé noclehárně na někoho cizího, s kým si to chci rozdat. Jako by všechny ty roky s Kaiem, kdy jsme byli nejdřív kamarádi, pak milenci a pak ještě něco mnohem víc, neznamenaly vůbec nic. Studené dlaně se mi potí, otírám si je o stehna. Loď se třese. Dřív to znamenalo vzrušení, možnost poměřit se s něčím nekonečným, co stojí proti vám, a vždycky z toho vyjít s neporušenou myslí a lodí navedenou bezpečně k cíli. To díky mně ovládáme mezihvězdné trasy. Díky mně, Sirantě Jaxový. A díky dalším, jako jsem já, nositelům genu S. Je nás tak málo, že s náma jednají jako s korporační aristokracií.

Dokud nevyhasneme.

Dokud nezabijeme svoje piloty i posádky a nezbývá nám, než se dát na útěk…

Tak dost.

„Kde je sakra Jemus?“ objevuje se March v maskáčové uniformě, černém tričku a vojenské bundě, ve které je větší, zlejší a podmanivější – to poslední si odmítám připustit, protože mě štve, jak stačí, aby stál přede mnou, a hned mi vytlačuje z paměti vzpomínky na Kaie. Tohle oblečení mu sluší víc než formální oblek, zbavuje ho civilnosti a civilizovanosti. Kai byl hubeňour, co vypadal pořád jako kluk, bez ohledu na reálný věk. Ve skutečnosti byl o tři roky starší než já, ale nikdo by mu tolik nehádal. „A co vy, proč ještě nejste na místě navigátora?“ To patřilo mně.

„Špatný zprávy,“ řekne ta ženská a tváří se ustaraně. „Věže napáchaly nějaký škody v nákladovým prostoru a rozvody energie…“

March zaskřípe zuby. „Jestli je potřeba něco spravit, tak to sprav. A vůbec, co to má co dělat s…“

„Kdybys chvíli držel pec, ty zázraku bez ptáka, tak bych ti řekla, co to má co dělat s Jemusem.“ Loď se zhoupne a já se chytím bezpečnostních popruhů, které visí ze stropu kabiny jako pavučiny. „Jsme v hajzlu, uvízli jsme tu a žádný opravy nám nepomůžou.“ Vyvolá na obrazovce záběry, očividně z ošetřovny, a dokonce i já poznám, že chlap, co leží na stole, už nikdy nevstane. Jeho hlava je… otevřená.

Proboha, neříkejte mi, že tohle byl můj pilot.

„Proč já?“ zaúpím nahlas.

„Co sakra dělal v nákladovým prostoru?“ zavrčí March a přechází po kabině jako lev v kleci. Ztrácíme čas. Jestli tu zůstaneme, trup lodi povolí a otevře se jako kovová plechovka ze Starý Země.

„Jemus nechtěl… nemohl letět bez svojí čepice pro štěstí. Zapomněl ji ve společenské místnosti, kde jsme hráli mahdžong, a jeden z uklízecích robotů ji vzal do nákladového prostoru,“ pronese tiše doktor. Neuvědomila jsem si, že je spojení oboustranné, ale dává to smysl. Doktor odstupuje od těla a je vidět, jak ho to vzalo. Za to si ho okamžitě oblíbím.

„Můžeme udělat aspoň něco?“ Všichni se na mě podívají, jako by je překvapilo, že mám hlas a umím ho používat. „Aktivovat zbraně, cokoliv.“

Mladík se znepokojivým pohledem mi odpoví: „To by znamenalo jen bezdůvodně zmařené životy. Jsem Loras.“

Neobvyklá chvíle na představování, ale co už. „Siranta Jaxová.“

Překvapí mě, že se ozve i ta ženská, ačkoliv mi neřekne, že ji těší. „Dina, lodní mechanik, taky střelec, technik a opravář všeho druhu.“ Hlavou ukáže k displeji. „Doktor je Saul. A teď už znáš jména všech, co jsi zabila. Pravděpodobně.“

„Jdi se bodnout,“ opáčím, aniž bych se zeptala, co tím vlastně myslela. Ať se jde bodnout, jestli si myslí, že ví, co se stalo na Matinsu IV. Nebyla tam. Přežila jsem jenom já, a ani já to nevím přesně. Ve snech jsem vídala různé verze, celou tu dobu, den co den, ale nevím, jestli můžu některé z nich věřit.

Dina se dál dívá na mě, ale její slova směřují k Marchovi: „Nechápu, jak ji po Sargassu můžeme mít na palubě. Když ses dozvěděl, že Světa při tý nehodě umřela, tvrdil jsi, že…“

Do prdele. Utekla jsem s lidma, co mě nesnášejí, a k zášti možná mají dobrý důvod. Zpevním tělo, protože se zdá, že se na mě tahle ženská může kdykoliv vrhnout a vyškrábat mi oči.

„Buď zticha, krucinál.“ Znělo to, jako by ta slova z Marche někdo vypáčil. Přestože se loď málem rozpadá, Dina a já si chceme užuž skočit po krku, ale místo toho se obě otočíme k Marchovi, který právě říká: „Udělám to já.“ Oznámí to tónem někoho, kdo se právě dobrovolně přihlásil jako potrava pro nestvůru žijící v jícnu sopky. „Pohyb.“

„Copak ty seš pilot?“ věnuje mu Dina pohled, který je částečně popletený a částečně se v něm zračí zárodek naděje.

Neodpoví, jen zírá na mě, jako by to byla moje chyba. Ať už měl March jakýkoliv důvod stát se pilotem – a ať už s tím bůhví proč přestal – nedělal to pro radost z létání jako Kai. Ne, March je archetyp existující už stovky let, od časů conquistadora Cortéze. Nestačí mu objevovat nové světy, domorodci před ním musejí sehnout hlavu a klanět se mu až k zemi.

Když si uvědomím, že mu mám svěřit do rukou svůj život, zvedne se mi žaludek. Jeho bych si nevybrala nikdy, nikdy, ani za tisíc let. Má v sobě tolik dominance, tolik bezohlednosti! Je mu jedno, co se komu stane, hlavně když bude po jeho. A mám pocit, že moji reakci uhodne už z výrazu tváře nebo možná díky nějaké magii, kterou jsem ještě neodhalila. Nepůsobí na mě jako klasický telepat, ale myšlenky mi čte nebezpečně přesně, že z toho až mrazí.

„Mrskněte sebou do pilotní kabiny,“ přikazuje. „Vážili jsme sem dlouhou cestu a teď toho nenecháme jenom proto, že si nejste jistá, jestli se vám líbím, nebo ne.“

„Kde máte skokana, co vás sem dostal?“ Konečně mě napadlo zeptat se na věc, která mi vrtala hlavou od samého začátku. Než jsme se nalodili, zeptal se mě: Zvládnete skok? Závisí na tom naše životy. Perlas je moc hluboko ve vesmíru a nedá se na něj dostat beze skoku; člun s takovým doletem neexistuje. Lidi už se podobnou vzdálenost pokoušeli překonat klasicky, ale všichni za to zaplatili životem. Tak jak to, že teď všechno závisí na mně?

Další výbuch; sakra, na tohle teď není čas. Loď už to moc dlouho nevydrží. Dina zasyčí a já se k ní prudce obrátím a instinktivně zpevním tělo. Je na ní vidět, že by se na mě s chutí vrhla, ale místo toho si jen vymění významný pohled s Marchem, a ten jí pokývne. Znamená to, že jí dává svolení?

„Byl to její poslední skok,“ informuje mě Dina hlasem mrazivým jako povrch Ielosu, ledové planety nedaleko Okraje.

Poslední skok.

March přesně odhadne okamžik, kdy si to přeberu. Jejich skokanka věděla, že je to sebevražda – že se ze šeroprostoru nevrátí celá. Tentokrát už ne. Proto vsadili všechno na jednu kartu: dostat mě na palubu a na sedadlo navigátora. Odkdy jsem někdo, za koho ostatní nasazujou život?

Tím se všechno mění. Obětovali svoji skokanku, aby mě dostali z bryndy, takže teď pomůžu já jim. Skočím s jejich lodí. Ta ženská kvůli mně umřela. Dochází mi, že jí někdo z posádky musel dát ránu z milosti, jako to na Staré Zemi dělávali koním, co měli dušnost. Tak velký srdce, že ho tělo nepojalo. Je to laskavost, na kterou většina lidí nemá žaludek.

„Jak se jmenovala?“ Musím to vědět.

„Edaine,“ odpoví mi znovu ta ženská.

V očích jí vidím zármutek. To proto mě nenávidí. Ne proto, že by to bylo osobní, spíš že Edaine umřela kvůli mně, a Dina ji ještě nebyla připravená nechat jít. Jestli byly milenky nebo ji mechanička prostě jen měla ráda, to není moje věc. Ale tváří v tvář ztrátě dokážu projevit úctu. Pochopení. Tahle loď je úplně stejně nepřipravená na nového skokana, jako jsem já nepřipravená na nového pilota. Něco mi bleskne hlavou, útržek klasického vzdělání o Staré Zemi, který jsem zastrčila hluboko pod vzrušující zážitky ze šeroprostoru.

Chtěj nechtěj však musí jít ten, koho ďábel žene.

Jo, přesně tak. Kašlat na to, co chceme my sami. Musíme hrát s kartami, které dostaneme. Ještě nedávno jsem o své duši mohla říct, že je jen moje a že je čistá. Samozřejmě, najatá Korporací, pro kterou jsem pracovala, ale bez karmického dluhu vůči komukoliv. Ale teď na mně leží mrtvá tíha Kaie a zbytku posádky. Plus pětasedmdesáti dalších duší, co se spolehly, že je dopravím na místo určení. Mezi nimi i Miriam Jocasty, oblíbené a svobodně zvolené členky Konglomerátu, která zastupovala všechny rozvinuté světy. K tomu ta neznámá skokanka a pilot na ošetřovně a najednou si připadám jako kámen ve vodě. Bez dalšího slova zamířím do pilotní kabiny.

Je čas.

KAPITOLA 4

Zkus nám popsat šeroprostor.

Na večírcích, když už mají všichni upito, mě k tomu vždycky někdo vyzve. Vůbec nechápou, že to je jako popisovat červenou barvu slepci. Když nejste skokan, budete až do smrti barvoslepí k neuvěřitelnému spektru základních barev, které v šeroprostoru jsou. A žádné vysvětlování vám to nepomůže pochopit.

To jméno je zavádějící. Šeroprostor znamená nezadržitelnost, neúprosnost. Neukojitelnost. Šeroprostor sebere něco každému, kdo skrz něj cestuje. Ale je tam nádherně, jinak by nás tam neustále nevábila touha silnější než cokoliv, co kdy mohlo vymyslet lidstvo. Vyhaslí skokani umírají s úsměvem na rtech z dobrého důvodu.

Ach, ty moje krásná, zhoubná paní, jsem zpátky.

Nová loď. Nový pilot. Stejná stará dobrá Siranta Jaxová. Usadím se na sedadle navigátora a přejedu rukama po rozhraní, abych se ujistila, že mám v pořádku port. Je mi jasné, že právě tady, v tomhle křesle, si moje předchůdkyně nechala dobrovolně usmažit mozek – no, tomu říkám vzpruha. Ale soustředím se na proceduru, ne na to, že loď ostřelují ze všech stran. Za těchhle podmínek jsem nikdy neskákala, ale zvládnu to. Zvládnu. Jenom klid, Jaxová.

Když se připravuju a chystám se propojit s navigačním systémem, uvědomím si, že podobně vyděšený je určitě i pilot, protože musí poprvé letět s novým skokanem. Navíc kdo ví, kdy March letěl a skákal naposledy? Mezitím po nás dál střílejí a já mám fungovat jako jeho oči a on jako moje ruce. Během skoku budeme propojeni, doslova jedna mysl, jeden biohardware. Navigovat loď šeroprostorem a zároveň ji sama pilotovat bych nikdy nezvládla, i kdybych to uměla. Při navigaci se řídím podle majáků, co pro nás podél hvězdných tras nechali rozmístit Staří v dobách tak dávných, že už jsme vzdali pokusy o jejich přesnou dataci. Ve snaze vynalézt pohon rychlejší než světlo někdo před zatraceně dlouhou dobou objevil něco lepšího.

Šeroprostor.

A stejně jako mu já musím věřit, že správně nastaví ovládání a ochrání moje tělo, až nad ním nebudu mít kontrolu, protože před sebou budu mít svět tak rozlehlý, že ho nebudu schopná slovy popsat, tak i on musí důvěřovat mně, že ho nenavedu špatně. Je to zvláštní, protože nepochybuju, že to dokážu, ale mám jen naprosto základní povědomí o principech, které při tom fungují.

Lodě schopné skoků mají fázový pohon, díky němuž můžou vstoupit do druhotného prostoru, kde se zásadně mění vzdálenosti mezi dvěma body v normálním prostoru. Abyste se dostali z jednoho do druhého, skočíte nejdřív fázovým pohonem do šeroprostoru, pak váš navigátor najde maják, co je nejblíž místu, kam se chcete dostat, a zase vyskočíte ven. Majáky jsou něco jako dveře, portály, chodby na cestu tam a zpátky… a fázový pohon je klíč.

Od jeho objevení už uplynuly celé věky a my ještě pořád zkoumáme Hvězdou dráhu. To byla naše specialita, moje a Kaiova. Dlouhé skoky do sektorů, kde ještě nikdy nikdo nebyl. Značkování nových majáků. Zaznamenat, co tam je, a poskytnout Korporaci mapu: nacházeli jsme obyvatelné planety, plynné obry nebo pásy asteroidů, kde se mohly ukrývat planety.

Milovala jsem to. A po čase i jeho.

A přišla jsem o něj.

Ach, bože, Kaii, zlato, moc mě to mrzí. Vím, že je to moc brzo.

March se na mě dívá. Čeká, až se připojím. Zároveň ale mlčí, neříká nic, čím by uvolnil nebo prohloubil napětí. Nenadává, že bych si měla pospíšit, v čemž by měl pravdu, ani neopakuje, že na mně závisí životy jich všech. Na mně závisí životy vždycky. Možná právě proto se skokani časem pomátnou.

Ovládej se, Jaxová, nenech se rozhodit.

Není to Kai a nikdy nebude, ale musím se s ním naučit spolupracovat. Jistým způsobem je to dokonce důvěrnější než se vyspat s někým úplně cizím, protože během letu šeroprostorem bude March mou součástí. A já ho v sobě prostě nechci.

Lorasův hlas v interkomu; klidný, odměřený: „Zadávání odletového kódu dokončeno, dveře hangáru se otevřou přibližně za deset sekund. Korporační ostraha je ale pak určitě dlouho otevřené nenechá.“

Cítím vychýlení z rovnováhy, jak se loď zvedá, a chtě nechtě musím obdivovat, jak hladce ji March ovládá. Naběhnou zbraně a March vystřelí, čímž zablokuje dveře hangáru. Jsou teď dokořán a já přes přední sklo kabiny vidím, jak šedáci bojují s vakuem; zatím se jim nic nedaří podle korporačního protokolu. Flexibilita není právě jejich parketa. Čekali, že nás dopadnou dřív než tady, v hangáru. Takhle daleko jsme se vůbec neměli dostat, ale my to dokázali. Jedno mě na nich ale docela štve – nikdy nepřestanou. Vím, že po nás půjdou třeba až na konec galaxie.

Zatraceně lákavá představa.

„Dino, zbraňové systémy. Opětuj palbu, drž je od nás dál.“

Ladná obrátka a jsme venku, zatímco štít chránící záď dostává co proto. Snaží se poshánět lodě a nějakou dobu jim zabere, než najdou skokana, zatímco my máme jednoho připraveného už teď. Mě. Kloužou kolem nás hvězdy a jednu část mého já z toho příjemně mrazí, druhá část ale zadržuje dech a připravuje se na splynutí s Marchem. Jsem jako panna o svatební noci, sňatek dohodli rodiče a já mu ještě nedala ani pusu na rty.

„Kam letíme?“ zeptám se. „Chci vidět hvězdnou mapu.“

Zdá se, že mu to dodá klid, protože solidní skokan chce vždycky nejdřív vidět trajektorii mezi oběma body v klasickém prostoru, než se ji pokusí převést do řeči šeroprostoru. Já nejsem výjimka. Chvilku mapu studuju a dozvídám se, že míříme k obyvatelnému světu na Okraji. Jmenuje se Lachion. Ve skutečnosti jen mezistanice. Místo na doplnění paliva, nakoupení zásob a děvku na jednu noc.

Zhluboka se nadechnu a připojím se.

Kokpit zmizí.

Jsem v podstatě slepá. March dává instrukce přes interkom a já slyším, jak mu členové posádky odpovídají. Připoutali se a nasadili si přilby. Pověrčiví cestovatelé vesmírem tvrdí, že když nemáte během skoku nic na hlavě, počíhají si na vás démoni a vycucnou vám duši z těla. I když to zní přesně jako báchorky rybářů ze Staré Země, co si mysleli, že když přeplujete přes okraj světa, sežerou vás mořské příšery, já náhodou vím, že skok bez ochranného vybavení není nejlepší nápad.

Ještě jsme neskočili, ale už cítím, jak fázový pohon hučí a jak se zahřívá – opěrky navigátorského sedadla se mi chvějou pod rukama. A pak se vedle mě připojí i March a já ho vnímám způsobem, jakým jsem ho nikdy vnímat nechtěla. Je hrozný i tady, ale cítím, že si dokáže udělat legraci sám ze sebe, což jsem nečekala, a trochu u mě díky tomu stoupne – je najednou o něco snesitelnější.

Připravená? Nemusí se mě ptát nahlas, stejně jako zase já nemusím nahlas odpovídat. Běžná slovní komunikace nám teď připadá naprosto primitivní. Jsme pilot a skokan a máme v plánu společně cestovat.

Teď.

Jako květ orchideje se přede mnou otevře jiný svět a neuvěřitelně rychle se dál rozvíjí. Vnímám ho jako prvotní směs, ze které kdysi vzešel všechen život, jako chaotickou smršť energií, jako výjevy, které by lidská mysl vůbec neměla být schopná analyzovat, natožpak umět převést do něčeho souvislého, podle čeho bude schopná navigovat.

Díky genu S jsem schopná vytušit přítomnost majáků, cítím je jako živé bytosti pulzující vlastním vědomím, což taky možná jsou. Kdybychom se byli schopni vyladit na jejich frekvenci, možná bychom si s nimi mohli popovídat a dozvěděli bychom se, že se vlastně celou dobu noříme do vnitřností gigantických vesmírných draků a na požadovaná místa nás to ve skutečnosti vystřeluje z jejich zadnic… A představte si, že se to těm drakům vůbec nelíbí. Když o tom tak přemýšlím, do některých záhad by se vůbec nemělo šťourat a měly by se nechat být.

March vnímá moje směrování stejně náznakovitě, jako si já uvědomuju jeho ruce na ovládání. Cítím, jak provádí změny podle toho, co vidím – fungujeme v symbióze, která nebyla nikdy zázračnější než v tuhle výjimečnou chvíli. Je to věčnost, je to nepatrný okamžik… a šeroprostor na mě zírá stejně jako já na něj, je jiskřivý a neuvěřitelně vábivý.

A to je ta návnada uvnitř pasti. Chcete se přestat soustředit na sebe a zkoumat způsobem, který není fyzický možný. Poprvé mě napadá, že vyhasnutí možná není tak strašné. Možná se vůbec není čeho bát, možná jsou to jen další dveře, které je potřeba otevřít.

Ne. To se ozve March. Jen málokdy se stane, aby pilot riskoval, že skokana vyruší v koncentraci, ale já v něm – v jeho duši – cítím chvění a napětí. Takhle uvažuje navigátor připravující se na svůj poslední skok. To vy nejste. Ještě ne.

Instinktivně ho uklidním. Proč se o to vůbec stará? Ale očividně ho trápí, že by mě tu měl nechat. Cítím, jak se kolem mě všechno přelévá ve vlnách, které March nedokáže ovládnout. Možná je to klasický freudovský přenos, projekce na jinou osobu. I on truchlí… kvůli Edaine, své přítelkyni, ač ne skokance, kvůli někomu jménem Světa a kvůli ještě jednomu navigátorovi, kterého neznám jménem. Než kolem sebe vztyčil mentální stěny, zahlédla jsem všechny jeho ztráty; byla jich spousta a už si nepamatuju, že bych někdy viděla někoho takhle osamělého.

Ještě nikdy mě nenapadlo, jak je asi pilotovi, když ho opustí jeho skokan. Na konci letu sice sedí na sedadle navigátora jako obvykle, ale už je to jen prázdná skořápka. Jiskra, třpyt, cokoliv, čím byl ten člověk výjimečný, je pryč. Vím, jaké to je, když vás někdo takhle opustí, což u skokana rozhodně není zvykem, protože obecně platí, že jsme to my, kdo umírá jako první.

Už tam skoro jsme.

Záškub gravitace. Mysl mám otevřenou, plnou záblesků – dokonalost, kterou nepochopí ani ten nejlepší pilot. Vesmír je na nejzákladnější úrovni prostě nádherný. Jako kámen z praku se chystáme proletět skrz náš maják zpátky do normálního prostoru.

Zvládla jsem to.

Vzdáleně si uvědomuju, jak se pode mnou loď znova třese a chystá se na další skok. A pak to ucítím, nepatrnou chvíli předtím, než znova oslepnu. Když opouštíte šeroprostor, bolí to. Ale co nebolí?

Na Lachion bychom to měli mít jen kousek. Podél Hvězdné dráhy je mnoho základen – a jediné, co se blíží pocitu po úspěšném skoku, je volný pád. V dané chvíli je mi jedno, že je tu i March, že sdílí moje potěšení, že je mu dobře, protože je dobře mně. Ale on si to úmyslně nevychutnává. Odpojí se hned, jak může, a já také. Přestože ho neznám a ještě nevím, jestli ho mám vlastně ráda, už teď mi chybí. Kdo nikdy neměl v hlavě nikoho dalšího, absolutně nemůže pochopit, co to znamená být sám.

A to je ten důvod, proč spolu spousta pilotů a skokanů začne spát. Těch pocitů je zkrátka až moc – vzájemná stimulace potřebuje ventil a časem přijde chvíle, kdy už vám nikdo cizí nevyhovuje. Chcete se podělit o svoje tělo úplně stejně, jako se den co den dělíte o svou mysl, a proto je i sex mnohem lepší a intenzivnější.

Některé dvojice to dělají i přímo v pilotní kabině, oba připojení – samozřejmě ne při skoku, ale splynutí jeden s druhým, společně se svíjejí v extázi a nechávají se omývat příbojem rozkoše v uzavřeném obvodu myšlenkového spojení. Po čase se z toho stane závislost a znám i piloty, co už to s nikým jiným než se svým skokanem dělat nedokážou.

Cokoliv jiného je pro ně moc obyčejné.

KAPITOLA 5

Jako by March věděl, na co myslím, vrhne na mě kritický pohled, zatímco oznamuje posádce, že už je bezpečné odepnout si pásy a sundat přilby. Zatímco mu ostatní odpovídají, já přemítám o tom, že brousit mě tady v lodi – ať už s připojením nebo bez – je určitě to poslední, na co March myslí. Což je dobře, protože by to byla zbytečná komplikace, kterou nepotřebuju. Protáhnu se a neuvědomuju si nic horšího než mírnou bolest hlavy připomínající den starou kocovinu.

Už jsem zažila i horší.

Předkloním se, zkontroluju naši novou pozici na navigační mapě a jo, ocitli jsme se přesně u cíle. Na Lachion to nejsou ani dvě hodiny cesty, a tak se jen opřu a pozoruju ho. Nevím, co si myslím, že se dozvím, ale March se vážně vyzná. Jistýma a schopnýma rukama ovládá panely a jeho oči registrují veškeré změny. Přiznám se, že ničemu z toho pořádně nerozumím. Nejsem pilot, i když jsem na palubě lodí strávila skoro půlku života.

„Kvalitní skok,“ řekne konečně.

Jeho hlas mě překvapí; je jiný, energičtější. Předtím jsem v něm vnímala nejistotu a konstantní zármutek. Teď už je to jen břitká ocel, rozhodnost a nesmiřitelnost.

„Podle mě to moje vina nebyla,“ vyhrknu dřív, než si stačím slova té věty utřídit v hlavě. Ale musím to ze sebe dostat ven. Potřebuju, aby mi někdo uvěřil. Netuším, jestli to bude zrovna March, ale potřebuju, aby se má duše mohla znova nadechnout.

Zpříma na mě hledí a na dobrých deset sekund pustí ze zřetele ovládací panely. „Matins IV?“ zeptá se. O čem jiném bych asi tak mohla mluvit?

„Jo.“ Nedívám se na něj, místo toho zírám ven do černoty vesmírného prostoru, kde není nic ani z poloviny tak fascinující jako barevná paleta šeroprostoru. Je to ale pořád lepší než hodnotit jeho výraz a pochybovat o vlastní důvěryhodnosti.

„My si to taky myslíme,“ odpoví neutrálně.

Něco v jeho hlasu mi napoví, že mluví spíš za ostatní než za sebe. Jelikož jsem měla přístup k jeho nitru, můžu si informovaně dovolit říct následující: Kdybyste Marche vyslali chytit bájného růžového orangutana z Nové Inglaterry, neváhal by ani vteřinu. Vymyslel by jednoduchý plán jak zvíře polapit, sehnal by si veškerou potřebnou výbavu a bylo by mu jedno, že na růžového orangutana nevěří. Takže ne, není pravda, že zrovna on by mi bezvýhradně věřil. Ale je mu to jedno, protože jeho úkol spočívá v tom, aby mě našel a dodal na místo určení. Začíná mi vrtat hlavou proč.

„Proč já?“ Vím, že to nemusím upřesňovat. Jednou z výhod spojení pilota a skokana je určitá spřízněnost, vzpomínka na způsob, jakým partnerova mysl pracuje, i když už nejste připojení. Proto bude vědět, na co se ptám, i když může předstírat, že nemá tušení. Oceňuju, že se k tomu nesníží.

„Už nejste nejmladší,“ řekne otevřeně, ale ne nelaskavým tónem. Má pravdu, letos mi bude třiatřicet. „V záznamech máte přes pět set úspěšných skoků a víc map pro Korporaci než jakýkoliv jiný navigátor v dějinách. Existují lidé, kteří by rádi věděli, co za tím vězí, slečno Jaxová. A já je zastupuji.“

„Rozumím. Kdyby mi Korporace rozklepla mozek jako vajíčko a zavřela mě do cvokárny, vaši chlebodárci by se dozvěděli velký kulový.“

Dobře, takže rekapitulace… Korporace mě využívala čtrnáct let, přičemž věděla, že nakonec vyhasnu. A já jim na jejich nabídku kývla, protože jsem toužila po dobrodružství, po vzrušení, chtěla jsem vypadnout z Nové Země. Chtěla jsem do vesmíru; proč bych se měla spokojit jen s jedním nudným manžílkem a spoustou harantů? A teď se mě někdo snaží využít znova – aby zjistil, proč jsem ještě nevyhasla. Už mi to využívání začíná lízt krkem. Brzo zjistí, že nejsem žádná důvěřivá husička, za kterou mě považovali.

March mi znova nabídne svůj odtažitý úsměv. „Přesně tak. Poslali nás, abychom tomu za každou cenu zabránili.“

Zatím mi říká pravdu. Možná ne celou, ale úmyslně mi nelže. Poznala bych to.

„To s Edaine mě moc mrzí.“

Jeho úsměv postupně hasne a nakonec úplně zmizí. „Ano,“ praví velmi tiše. „Mě také.“

Nevím, proč jsem to řekla, nebyla to moje vina… a pak mi dojde, že tuhle větu opakuju poslední dobou až moc často. Kdy na sebe budu schopná nějakou vinu nevzít? Nikdy; já po ní nechtěla, aby byl její poslední skok součástí mise, na které mě vysvobodili. Zvolila si to sama. Jenže nebýt mě, možná by normálně odešla na odpočinek. Mám pocit, že teď musím dokázat, že její oběť měla smysl.

„Nebude vadit, když si půjdu promluvit s posádkou?“ Potřebuju se nutně dostat ven z pilotní kabiny. Je to mnohem trapnější než se probudit vedle někoho, jehož jméno jste zapomněli.

Přikývne. A to je všechno. Když kráčím chodbou, zaobírám se myšlenkou, že se nám ulevilo oběma – mně, že můžu vypadnout, i jemu, že mi konečně vidí záda. Ostatní si družně povídají, pořád ještě sedí na bezpečnostních sedadlech, ale už nemají pásy. Když dorazím do centrální místnosti, hovor utichne, jako bych mezi ně hodila granát. Sednu si na jedno volné místo a překřížím nohu přes nohu, kotník přes koleno. Čekám.

Netrvá to dlouho. Většina lidí nemůže ticho vystát; dává jim spoustu času na přemýšlení o věcech, kterým by se nejraději vyhnuli. Jako první se ozve ten mlaďoch, což mě nijak zvlášť nepřekvapí.

„Je pravda, že jste skočila na Quaren, když vám bylo teprve devatenáct?“

Nejsem si jistá, jestli ho chci zbavit iluzí. Neuvědomila jsem si, že jsem si svým počínáním vybudovala mezi lidma pověst. Prostě jen děláme svou práci. A málokdy si všimneme, že nás při tom zbytek vesmíru sleduje.

„Ve skutečnosti už mi bylo dvacet tři. Devatenáct mi bylo, když jsem absolvovala svůj úplně první skok.“

Znám svoje záznamy. Skoro čtrnáct let praxe, průměrně čtyřicet jedna skoků ročně, celkem pět set sedmdesát pět cest. Během nich jsem pro Korporaci zmapovala osmdesát jedna nových majáků. Dvakrát vyznamenaná za chrabrost nad rámec povinností. Průměrný skokan je na konci sil ani ne za deset let, takže vlastně docela chápu, že chce někdo odhalit, v čem spočívá moje tajemství, že chce zjistit, co mě pohání, a v souvislosti s tím možná zlepšit výkonnost ostatních skokanů. Jednoznačně přínosná věc.

Ale tvor, kterého ve jménu vyššího dobra rozpitvají… inu, ten podle mě ze svého příspěvku tolik nadšený není. Takže udělám dobře, když budu ve střehu a budu mít na paměti, že ani klaďasům nemusí ležet na srdci to samé, co je v nejlepším zájmu mě samotné. Jediná osoba, které jsem mohla bezvýhradně důvěřovat, nechala před čtrnácti dny rozprášit svoje molekuly v povětří.

Do prdele, tolik se mi po něm stýská.

„V kajutě jsme pro vás něco nechali,“ osloví mě Saul, ten doktor – i mu tak přezdívají. „Oblečení. Můžete se převléct a použít sociální zařízení, jestli chcete.“ V porovnání s netečným a vyrovnaným zevnějškem má podivně ostýchavý hlas. „Tady tou chodbou, druhá odbočka vpravo. Dveře vás poznají.“

Jeho upřímnost je odzbrojující. Je snadné působit drsně, když jsou všichni kolem vás nevraživí a podezřívaví, ale když někdo projeví nefalšovanou laskavost, zjistíte, že máte slzy dojetí na krajíčku. A tak jen přikývnu a jdu podle jeho pokynů. V zádech cítím Dinin vražedný pohled. Ta by mě spíš než na Lachionu chtěla vidět ve vzduchoprázdnu bez skafandru.

Na cestě do kajuty ji ještě slyším odříkávat hlášení: „Štíty na zádi v sektorech 12 a 18 na třiceti pěti procentech, poškození nákladovýho prostoru, poškození trupu…“ Přestávám ji vnímat. Ať se stará, je to její práce. Dokud je loď celá a doveze nás na místo určení, nic dalšího mě nezajímá.

Moje kajuta je malá místnůstka s vestavěnou palandou, ale přesně jak Saul slíbil, najdu tady věci na převlečení a sprchu. Umytá se cítím skvěle, a když se oblékám, uvědomím si, že si někdo prostudoval mou složku, protože modrá kombinéza je přesnou replikou té, kterou jsem nosívala kdysi společně s kozačkami ze syntetické kůže a velice vzácnými, ručně vyráběnými domorodými šperky z jednoho okrajového světa. Byl to dárek, protože skokan je nejen navigátor, ale částečně i pozorovatel a diplomat na cizích planetách. Minimálně pětkrát jsem navázala první kontakt s doposud neznámou cizí rasou.

Kombinéza je jemná, u krku dostatečně pružná, aby se dala přetáhnout přes zadek a pak se vám zase obemkla těsně kolem těla. Je z nějaké směsi polyhedvábí, skvěle vypadá, nepáře se a netrhá. A navíc je skoro ohnivzdorná. Kéž bych tu měla i svoje kozačky; nebyly jenom obyčejným vyjádřením mého vkusu; měly zpevněnou špičku, takže dobře umístěné kopnutí mohlo někomu pochroumat čéšku.

Právě když vycházím z kajuty, ozve se v interkomu Marchův hlas: „Blížíme se k Lachionu, sestup na povrch za půl hodiny. Všichni na svá místa, prosím.“

Vzhledem k malé posádce se mi to zdá jako zbytečná formalita, ale i tak se rozhlížím a doufám, že se o svých nových společnících dozvím něco víc. A také ano. Saul z centrální místnosti zamíří na ošetřovnu, ale že je lodním doktorem, už jsem věděla. Dina mi o sobě prozradila, že je mechanik, takže zbývá Loras. Usadí se u vysílačky, takže je určitě důstojníkem pro komunikaci, což obvykle znamená monitorování systémů a šifrování.

„Je to génius přes jazyky,“ promluví mi March těsně za zády. „Stačí, aby nějaký slyšel, a okamžitě intuitivně pochopí jeho skladbu a strukturu. Za další den se naučí slovíčka.“ Trhnu sebou leknutím. „Asi vám dám na krk zvonec,“ zašeptám.

Vážně je telepat a čte mi myšlenky? Nebo jen sleduje linii mého pohledu a dedukuje pochody v mojí mysli na základě logiky? Upřímně řečeno, zatím nemám tušení, ale s nikým takovým jsem se ještě nesetkala.

Nic v jeho hlavě mi neposkytlo vodítko. Na rozdíl od Kaie, kterému tam chaoticky vířily impulzy a nedotažené nápady, v Marchově mysli vládne klid, ticho, pořádek. I tehdy, když jsme byli oba připojení, mi toho od něj přicházelo strašně málo – v podstatě jen to, co mi vyloženě chtěl poslat.

Umí oddělovat, uvědomím si konečně. Jako já. Podívám se na něj.

Usměje se, chladně a vážně. „Až přistaneme, budou na vás čekat. Pokuste se nikoho neurazit.“

Sladce se na něj usměju a odpovím: „Není to spíš vaše práce, zázraku bez ptáka?“

Jsem si jistá, že jsem zaslechla, jak se Dina uchechtla.

KAPITOLA 6

Obloha vypadá jako vařená brambora. Ošklivá a šedobílá. Je zataženo a mimo hangár se snáší sněhový poprašek. March se mě neobtěžoval informovat o roční době ani mi sehnat kabát. Je těžké vypadat impozantně, když vám cvakají zuby.

Také nevím, co jsem čekala za uvítací výbor – diplomatickou delegaci? Místo toho vidím skupinku, která připomíná spíš dysfunkční rodinu. Je tu snědý, houževnatě vyhlížející chlap s nezapáleným cigarillem v puse; jo, já vím – na civilizovaných světech už je dávno zakázali. Nosí starý, ale moderně upravený opasek na zbraně a v něm má nastrkané své pracovní nástroje. Aspoň doufám, že jsou to klíče na matice.

Nebo že by se ještě někde vyráběly ostré náboje?

Potom je tam taková babka s mohutnou hřívou stříbrných vlasů a vrásčitou tváří pod nánosem tuny líčidel. Vypadá jako tuctový model holografické bordelmamá a já napůl očekávám, že se z lodě stojící opodál vyrojí její „děvčata“ a s hihňáním kolem ní začnou pobíhat. Ale to se nestane, takže tu máme třetího ze čtveřice tvořící uvítací výbor. Je to mrňavý mužíček s ustupujícími vlasy a fretčím obličejem skoro bez brady. Poslední je až nečekaně mladá holka, i když mě život naučil neposuzovat lidi jen podle vizáže. Je štíhlá, má jemnou pokožku, tmavé vlasy… a bledě zelené oči.

Svraštím obočí a mžouravě se na ni zadívám pořádně. Kde by se tady, na promrzlém konci světa, vzal neregistrovaný nositel genu S? Touhle dobou už si ji přece měla dávno vzít pod patronát Korporace, začít ji cvičit a nechat ji dělat první skoky. Jestli ne hned, tak určitě za rok nebo za dva. Odhaduju, že jí je tak osmnáct, ale můžu se plést.

Jestli čekám, že mě představí moji noví spolucestující z lodi, tak to bychom tady stáli navěky. Mlčky se mi shromáždí za zády. Směrem od Marche cítím pobavení; zřejmě si užívá, že jsem v úzkých. Nechápu proč, protože už mě v úzkých viděl mockrát. Se slzami na krajíčku mě zastihnul, už když ke mně poprvé vešel do cely, a od té doby mě v podobné situaci viděl víckrát než jakákoliv jiná živá bytost. Napadne mě, že kvůli vyváženosti vesmíru bych ho asi měla zabít.

March se na mě přísně zadívá. Tak jo, co se to tady sakra…

„Jsem Siranta Jaxová,“ představím se nahlas.

„Ano, to víme.“ Vážně se mi ani trochu nelíbí, jak se ta babka usmívá. Síť vrásek a jednotlivé, volné vlasy visící z jejího nadýchaného drdolu mi trochu připomínají vlákna pavučin. „Vaše pověst vás předchází.“

Mám sakra štěstí, že se vydržím dál zdvořile usmívat, i když v jejím hlase vnímám něco nevlídného a odporného. Uvažuju, jak na to odpovědět, a vzpomenu si, že mě March nabádal, abych nikoho neurazila, když najednou cítím, jak mi něco dopadá na ramena. Ohlédnu se a vidím Saula, lodního doktora. Aspoň že ten je na mé straně. Dává mi svůj kabát; délka dobrá, ale na šířku bych se do něj vešla dvakrát a ještě by kus zbyl. I tak to ale ocením a kus těžké a teplé syntetické vlny si upravím, aby mi seděl.

„Díky,“ zamumlám a on poodstoupí a nechá mě zase samotnou napospas cizincům. Je zvláštní, že i vyzbrojená obyčejným kabátem si na ně najednou připadám připravenější, lépe vybavená. „March mi neměl čas dát informace.“

Teď mě ten parchant šťouchá loktem do zad, protože ví, že kecám nesmysly. Asi ho pobavilo hodit mě po hlavě do vody a počkat si, jestli se utopím nebo vyplavu na hladinu. Začínám uvažovat, jaké by to asi bylo bloumat nadopovaná sedativy až do smrti po korporačním cvokhausu.

Houževnatě vyhlížející chlap se ušklíbne: „To je celej March. Já jsem Jor Dahlgren. Rád vás konečně poznávám.“ Jako kdybychom tohle dostaveníčko plánovali bůhví jak dlouho dopředu. Musím přiznat, že mě trochu znervózňuje, když lidi kolem mě pouštějí do éteru podobné hlášky. Jeho stisk mi mačká klouby, ale ani nemuknu, jen pak stáhnu ruku zpátky k tělu. „Tohle je má matka, Mair Dahlgrenová, a moje dcera Keri.“ Holka mi věnuje mírnou úklonu, jako bych byla královna, a babka roztáhne rty v širokém úsměvu plném žlutých zubů.

„Potěšení na mé straně.“

No do prdele, ona to doopravdy je dysfunkční rodina. Rodina, která dokázala někoho vyslat na Perlas, přeprogramovat tamní UI do módu údržby a manuálně odemknout moji celu? Jestli jo, co dělají tady, na takovým kusu holý skály, jako je Lachion? Vždyť je tu zima jak v psinci.

Vítr mi zafukuje pod kabát až na přiléhavé syntetické hedvábí kombinézy. Možná vypadám nevinně, ale jestli se ten Bezbrada přiblíží jen o krok, vypíchnu mu oko.

Jor mi ho nepředstavil, a tak se k němu otáčím. Má dost rozumu, aby to pochopil.

„Já jsem Carl Zelaco, finanční poradce.“

No jasně. Co taky s takovým ksichtem jinýho?

„Těší mě,“ řeknu i jemu. Na to si March pobaveně odfrkne. „Jsem si jistá, že toho musíme hodně probrat,“ pokračuju, i když si tím nejsem jistá ani trochu. „Možná bychom si měli jít promluvit dovnitř.“

V okolí ale nevidím jinou budovu než ten zpustlý hangár. Obloha je širá, nikde ani stopa po civilizaci, ale určitě tu něco je. Nebo možná vůbec nic, a o to právě jde. Jak nad tím přemýšlím, rozhodne se jizva pod žebry, že mě v tu chvíli začne svědit, ale já se na ní podrbat nemůžu. Loras zírá do prázdna na něco, co zřejmě nikdo jiný nevidí, ale podle Marche je to génius, takže kdo ví, co se mu honí hlavou…

„To je vynikající nápad. Souhlasím,“ prohlásí Carl Bezbrada. „Tudy prosím, máme tu terénní vůz, kterým se přesuneme do našeho komplexu.“

Komplexu? Nesnáším, jak se mi oči automaticky stočí k Marchovi, i když se ho nemíním na nic zeptat, jen se tím pohledem na něj chci uklidnit. Ale už jsem to udělala, protože mi pokývne, stejně jako předtím na lodi pokývl Dině. Mám v sobě pětiletou holku, která chce jít a nakopnout ho do holeně.

March se usměje – nesnesitelný pohled.

S neslyšným povzdechnutím snědého chlapa následuju. Teréňák je úplně nový a obrněný tak, že se začínám bát, co na téhle planetě vlastně žije. „Může na nás něco zaútočit?“ Dokonce i na krytech kol vidím nebezpečné hroty, jako by měly za úkol nabodávat cizí vozidla. Zkouším si vybavit všechno, co vím o Lachionu, ale tahle planeta je tím posledním místem, kde by se chtěl skokan zdržovat. Není tu nic k objevování ani k nahlášení, jen pár bahňáků, co si hrajou na…

Divokej západ, jako ten na Starý Zemi. A do hajzlu, už si vzpomínám.

„Ach, doufám, že ano,“ odpoví Mair.

„Pravděpodobně ne,“ řekne účetní. „Jsme docela daleko od…“ Hekne, když mu Jor uštědří herdu do břicha, ale zřejmě se to děje běžně, protože se nepředkloní bolestí ani neupadne, jen se za postiženou oblast chytí. Vida, je to menší slečinka, než jsem si myslela.

„S námi budete v naprostém bezpečí,“ usmívá se zářivě Keri a já si lámu hlavu, proč mě její milý výraz děsí ze všeho nejvíc.

Dahlgren má svoji svitu, já zase tu svoji, pomyslím si pobaveně, i když Dina by mi asi s radostí zarazila kudlu mezi lopatky a ještě s ní zakroutila. U Lorase si nejsem jistá a Saul? Ten mě možná dokonce i obdivuje. Nebo prostě jen zdědil po předcích zdvořilost starého světa, která se u chlapů čas od času objevuje jako památka na dávnou minulost. Buď jak buď, mám na sobě jeho kabát a on se třese zimou, takže to počítám jako svoje vítězství.

Čili už zbývá jen March. A to je prase, parchant a…

„Pruďas?“ navrhne polohlasně March.

Přikývnu a teprve za okamžik sebou škubnu a ohromeně se na něj zadívám. Úsměv se mu změní v úšklebek. Do hajzlu, tak přece je to telepat. Teď je to jasný.

Nikde se před ním neschovám, ani když nebudeme připojení. Ale jak to, sakra? V životě jsem neslyšela o pilotovi, co by byl zároveň telepat. Je jich ještě míň než skokanů a většinou je vyhmátnou už v dětství a odtáhnou na korporační oddělení pro psioniku, aby je tam naučili odstiňovat proudy cizích myšlenek. Dřív tyhle senzibily zavírali do ústavů pro narušené, kde většinou všichni dřív nebo později spáchali sebevraždu. Ale pak se zjistilo, že jim vlastně ve skutečnosti nic není, protože ty hlasy opravdu slyší. Vlastně myšlenky. To je jedno. Takže tu máme jednu neregistrovanou skokanku a jednoho telepata na volné noze, což je…

„Dobrý důvod pohnout zadkem a nastoupit do teréňáku,“ doplní March.

Dysfunkční rodina už sedí a s očekáváním mě sleduje. Za sebou vnímám vrtící se Dinu. Nepotřebuju být telepatka, abych věděla, že se dívá na Marche a pohledem se ptá: Už ji můžu zabít, šéfe? A já se jako na potvoru ani nemůžu pobavit tím, že bych začala vymýšlet nějakou rafinovanou a krutou pomstu, protože by ji March mohl zachytit. A vysmát se mi, protože by věděl, že své výhrůžky nejsem schopná uskutečnit. Ale na něj taky jednou dojde, to přísahám.

Pohnu zadkem a nastoupím do teréňáku.

KAPITOLA 7

Uháníme slušným tempem někam, kde dávají lišky dobrou noc, a já pořád nemám ani páru, kam přesně a proč jedeme.

Není to poprvé a už se mi to upřímně řečeno trochu zajídá. Začínám si myslet, že mi možná bylo líp v cele na Perlasu. March mi věnuje upjatý úsměv, jako by sám nevěděl, jestli se mnou vlastně nesouhlasí. Ale než se proměním v primadonu a začnu se domáhat odpovědí, spustí se kolotoč událostí.

„Blíží se k nám Gunnarové,“ oznámí Keri tónem, jako by nám nabízela čaj a koláče. Jor zakleje a strhne řízení prudce doleva, aby se těsně vyhnul srážce s něčím, co vypadá ještě bytelněji než náš teréňák.

„Ty parchanti,“ zavrčí Mair. „Museli nás sledovat. Neexistuje způsob, jak by se dozvěděli, že pojedeme tudy. Tudy už teď nikdo nejezdí.“

„Leda by tu byl špeh, co jim dává informace,“ poznamená Carl Bezbrada a zřejmě si neuvědomuje, že tu jako jediný nepatří do rodiny, takže hlavní podezření padá na něj. Pokud za tím tedy nestojí někdo z Marchových lidí…

Rozbolí mě z toho hlava. Připadám si, jako by mi přeskočilo, a najednou mě napadne, jestli nemám halucinace a jestli už nejsem zavřená v korporační cvokárně s pravidelným přísunem prášků, co mě drží naživu, ale myšlenkami mimo realitu. Jednoznačně trpím paranoiou – svět, ve kterém jsem žila, už nedává smysl. Ale počkat, blázni přece nikdy nedumají nad tím, jestli jsou mešuge, nebo jo? Za šílence vždycky považují všechny ostatní.

Jor zavrtí hlavou. „Na tom nesejde. Radši ji vlastnoručně zabiju, než aby ji dostali Gunnarové.“

Zabije? Koho? Mě? Do hajzlu. Do čeho jsem se to zase namočila?

„O tom nikdo nic neříkal,“ ozve se ze sedadla úplně vzadu Saul. Mluví tiše, ale odhodlaně. „Nebylo to součástí plánu.“

Ale než stačí kdokoliv odpovědět, teréňák sebou divoce škubne a já zavřu oči, protože nechci vidět, jak sebou krajina venku cuká tam a zpátky, když do nás z boku opakovaně naráží auto Gunnarů a zadní gumy našeho teréňáku zoufale hrabou a hledají oporu na zmrzlé zemi. Zdá se, že obrněné dveře ještě něco vydrží, ale s Marchem to prudce hází sem a tam a otlouká ho to o stěny. Věnuju pohled tomu, jak starostlivě chrání vlastním tělem Keri, když náhle zabrzdíme a já letím hlavou proti přednímu sedadlu. Když se vzpamatuju a zapřu se rukama, pálí mě nos, slzí mi oči a na horním rtu cítím pramínek horké krve.

„Teče jí krev,“ oznámí všem Keri a já nechápu, proč se jí do hlasu vkrádá narůstající hysterie.

Nesnáším auta. Nesnáším. Z fyziky si pamatuju víc, než bych chtěla, například něco o brzdění, setrvačnosti a hybnosti… řekněme lidského těla, když ho to katapultuje ven z pohybujícího se vozidla.

„Otevři střechu,“ štěkne Jor na matku, která zatahá za nějaké páky, a pláty nad naší hlavou se rozjedou, což považuju za obrovský nerozum, vzhledem k tomu, že se nás ti venku bůhví proč pokoušejí zabít.

„Sejmi ty grázly, mami.“

Babka si na sedadle klekne a bílé vlasy jí vlajou ve větru, zatímco aktivuje další ovládání – zaslechnu zvuk zbraní aktivovaných do pohotovostního režimu. Při střílení se směje a tady mám odpověď na svou předchozí otázku – jo, ostrý náboje se ještě vyrábějí, přinejmenším na Lachionu. Slyším, jak se venku rozprskává kov o kov, a vzpomenu si na bahňácké dělostřelectvo ze starých válečných hologramů. Funguje to – kus jejich bočního pancíře uletí a v oblaku prachu dopadne na pláň.

Je tak strašná zima, že mám pocit, jako by mi vítr profukoval rovnou skrz tělo. Slyším, jak si Loras něco tiše a podivně prozpěvuje, asi nějakou cizí modlitbu; Gunnarové mezitím přicházejí s odvetou a z jejich bočních střílen vyletí nějaká malá kulatá věc. Tady na Lachionu nevím co čekat, ale trefí to sklo a vybuchne to s hlubokým zahučením, které evidentně vůbec neprospívá motorům našeho teréňáku.

„To není dobré,“ poznamená užitečně Carl Bezbrada.

Teréňák zachrchlá, jak se turbíny motoru zastavují. Postupně zpomalujeme a pak k nám Gunnarové tvrdě přirazí. Cítím, jak se kolem nás svírají jejich přitahovací háky, a pak jejich vozidlo zastaví, takže i my.

„Když teď vystřelím, trefím i nás. Víc toho teréňák nevydrží, další zásah a už dál nepojede,“ hlásí Mair a pak zavrčí slovo, o kterém jsem netušila, že ho staré babičky vůbec znají. „Musíme se bránit,“ pokračuje. „Jestli nás chtějí, tak ať se snaží.“

Jor jen přikývne, přes okna sjedou kovové rolety a dveře v okamžiku vyztuží ocelové plátování. Otevřená zůstává jen střecha a já nechápu, proč nezavřou a neobrní i tu.

„Vzduch,“ vysvětlí tiše March. „Není tu podpora života a je nás tu moc. Kdybychom se tady zavřeli, Gunnarům by jen stačilo počkat, až omdlíme z nedostatku vzduchu, a pak by se prostříhali dovnitř. Vás by vzali a nás ostatní zabili.“

Napadne mě, že to vlastně není zas tak špatný nápad. March přimhouří oči a já mu věnuju srdečný úsměv. Dobře, Saula ať nezabíjejí, toho mám ráda. Nic nevidím, jen slyším kroky obcházející po kamenech kolem nás. Je jich minimálně šest, zřejmě s bojovým výcvikem. Pak zaslechnu duté, kovové zvuky bot, jak někdo leze na kapotu.

March vyšle Keri dozadu a Saul pro ni udělá místo mezi sebou a Lorasem, což mě bůhví proč vytočí stejně jako všechno ostatní, co se zatím stalo. „Teče jí krev,“ opakuje holka a dívá se ze Saula na Lorase, jako by čekala, že s tím něco udělají. „Panenko Maria, držte ji v závětří.“

„Doufám, že umíš bojovat,“ křikne Dina zezadu. „Budeš první na ráně.“

Má pravdu. Sedím ve druhé řadě sedaček, přímo pod otevřenou střechou.

„To doufej, ty mrcho,“ opáčím. „Protože až umřu, hádej, kdo bude další na řadě?“

Mair se zasměje ošklivým, řezavým smíchem a mně se vůbec nelíbí, že jsem k němu dala podnět. Když po mně vrhne souhlasným pohledem, je to ještě horší. Beze slova mi podá zbraň a předpokládá, že s ní umím zacházet. Obracím ji v rukou. U těchhle bláznivých bahňáků bych čekala něco exotičtějšího, něco víc ve stylu Divokého západu, ale Mair mi dala klasický elektrický obušek. Princip je jasný – uštědříte padouchovi co největší ránu a zároveň do něj pustíte výboj, který mu zkratuje makovici.

K díře leze jenom jeden, proč? Slyším šramotit kamení, jak se ostatní přibližují k teréňáku ze všech stran. Copak nám chtějí lézt do rány jeden po druhém, když se dá to střešní okno tak snadno bránit? Můj šestý smysl se ozve o zlomek sekundy dřív, než se ozve…

… tiché zasvištění, jak něco proletí vzduchem a dírou po odsunutém plátu to spadne přímo mezi nás. Těsně před výbuchem slyším Keriin výkřik a instinktivně si přetáhnu přes hlavu Saulův těžký plášť. Pak mi to docvakne… plynový granát. Do hajzlu, ty už by se taky neměly vyrábět! Z očí mi tečou potoky slz, a tak se snažím co nejrychleji dostat ven. Vím, že zabít mě nechtějí.

Je to asi jediná věc, kterou jsem si jistá – tihle Gunnarové mě určitě nesejmou. Už ale nevím, co mají v plánu se zbytkem naší nesourodé skupiny. Tvrdě dopadnu na kapotu a skulím se z ní až na zem. Náraz mi na chvíli vyrazí dech. Pořád slyším, jak Keri skučí a Mair nadává tak šťavnatě, že by se za to nemuseli stydět ani na vesmírných stanicích u Okraje.

Jor zlověstně mlčí a zbytek posádky se z teréňáku vydrápe za mnou. Až na Marche. Ten se o tu holku stará s něžností, která ve mně budí touhu nakopnout ho do koulí. Byla jsem někdy jako ona? Myslím, že ne. V životě jsem nikdy nedostala příležitost být měkká a fňukat. Upřímně, možná taky trochu žárlím – ne na Marche, to je hovado, ale protože o mě se takhle nikdy nikdo starat nepokoušel. Ani Kai.

Vedle teréňáku Carl potichu hovoří s Gunnary a usmívá se. Uvědomím si, že se předtím nechoval jako blbec, on se chlubil. Má u pusy dýchací přístroj a ve tváři mírně kajícný výraz.

„Omlouvám se za nepříjemnosti,“ sděluje mi tónem, jako by mi někde na trase mezi hvězdnými soustavami ztratil zavazadlo. „Gunnarové platí mnohem víc a vzhledem ke všem statistickým údajům budete s mým řešením jistě souhlasit. Bude pro vás nejlepší, když se necháte najmout jimi.“

„Cože?“

Zdá se, že k boji vůbec nedojde. Slzný granát Dahlgreny úplně demoralizoval, ale já mám chuť někomu rozbít hubu už jen z principu. Mám po krk toho nechat se vláčet po všech čertech bez jediného slova na vysvětlenou. Trvá to už zatraceně dlouho – všechno je na levačku už od Kaiovy smrti a já toho začínám mít plný zuby.

V tu chvíli se z teréňáku vypotácí Mair, zakopne, upadne a z očí jí sálá zuřivost a zmar. Pak se ale vzpřímí, víc silou vůle než svalů, a utrousí ke Carlovi: „Lepší umřít ve stoje, než žít na kolenou, ty bezpáteřní sráči.“

Nějak si z toho odvodím, že Jor už z auta nikdy sám nevyleze. Možná na něj plyn zapůsobil hůř než na nás ostatní. Ale nezávisle na důvodu je po smrti a Keri se Marchovi rozbrečí na rameni. Mair má v očích výraz zdivočelého zvířete a vypadá jako fúrie, která přišla někomu vyrvat duši z těla. Bojím se jí i já a všichni o krok ustoupí, když rázně vykročí směrem ke Gunnarům. Chvíli si myslím, že je roztrhá na kusy holýma rukama.

Carl se ke mně obrátí s tichou žádostí v očích, jako bych s touhle potrhlou scénou mohla něco udělat. Pak si uvědomím, že můžu.

„Do hajzlu s tebou,“ odpovím na jeho pohled hláskem sladkým jako Keri, když nám předtím oznamovala, že se blíží Gunnarové.

Chvíli mu trvá, než si uvědomí rozpor mezi tím, co říkám, a přívětivým tónem, jakým to říkám. Gunnarové vypadají do jednoho jako zabijáci. Obří korby s nelítostnými pohledy, dobrou výzbrojí a vybavením. Připraveni na všechno. To je dobře.

Protože já taky.

Jsem Siranta Jaxová a mám toho dost.

KAPITOLA 8

„Jaxová,“ sykne March. „Loras bojovat nemůže a Saul bojovat nebude. Copak jste se zbláznila?“

Tím pádem zbývám já, Mair, Dina a March, jestli se přidá. Keri nám nepomůže, protože pořád kňourá.

Takže asi jo, asi jsem se zbláznila. Po tom všem bych si myslela, že si zasloužím lepší smrt, ale aspoň to bude se vší parádou. Potěžkám elektrický obušek v dlani a Gunnarové si vymění pohledy, jako by sdíleli kolektivní myšlení. Pak se sborově rozchechtají. V tu chvíli jsem si naprosto jistá, že i oni jsou jedna degenerovaná rodina. Co je to sakra za planetu?

„Ach, slečno Jaxová, mějte přece rozum!“ nabádá mě Carl, zatímco se k němu rychle rozbíhám. Jedna z jeho goril se mě snaží zastavit, ale odflákne to, takže se jí vyhnu a hranou natažené dlaně zlomím Carlovi kořen nosu. Pak se mocně rozpřáhnu druhou rukou a ranou vedenou nahoru zasáhnu hlavu té obří bedny kytu, co po mně chmatala. Čum, kreténe, takhle se to dělá. Zatímco se hroutí, vnímám slabou vůni spálené kůže stoupající z místa na jeho těle, odkud odletují modré jiskry. Když se složí, obušek mi v ruce dál výmluvně bzučí, a teprve tehdy si pět zbývajících Gunnarů uvědomí, že to myslím vážně a že se budeme rvát.

Tuhle chybu už udělala spousta lidí. Protože jsem malá, všichni si myslí, že jsem taky zbabělá, že mám sice prořízlou pusu, ale jenom štěkám, nekoušu. Carl kvílí jako ženská a z nosu mu tryská červená – asi jsem trefila nějaké hodně prokrvené místo.

„Teče mu krev,“ zaúpí Keri. „Milostivá Marie Stvořitelko, co jsi to udělala?“

Všichni ztuhnou a vyměňují si pohledy, které jsou naplněné čirou hrůzou. Nechápu to. Jen jsem mu rozbila nos, co sakra všichni mají? Zjišťuju, že jsem získala trochu času a můžu zmizet. Carlovi chlapi jsou naštěstí pomalí hromotluci, takže jim trvá, než se vzpamatujou. Jestli se proti mně sešikujou, je se mnou konec. Ani s jedním se nemůžu prát na férovku, ale vsadím se, že jsem chytřejší než oni. Tyhle nuly určitě nemají tucha jak bojovat se ženskou – je to úplně jiný než s chlapem, věřte mi.

Zatímco skáču jednomu velkému Gunnarovi pod nohy, koutkem oka zachytím, jak se Mair otáčí a zaráží obušek do slabin dalšímu. Než se jako žok skácí k zemi, vydá zvuk, jaký jsem od lidské bytosti ještě neslyšela – takhle nějak bych si asi představovala kňučení štěněte v mixéru. Schoulí se na zemi a propečené nádobíčko si tiskne rukama. Mair zatím vyráží na Carla Bezbradu. Rozbitý nos jí evidentně jako odškodnění za ztrátu člena rodiny nestačí. Nechtěla bych teď být na jeho místě – ani omylem. A vida… zbývající Gunnarové se z nějakého důvodu nevměšují a nechtějí si s Mair nic začínat. Nechávají jí Carla napospas a obracejí pozornost ke mně. Fintou doleva uhýbám dalšímu nemotornému pokusu mě chytit a běžím k teréňáku.

Zničehonic tu máme férovou bitku.

Nejsem si jistá, jestli mě ještě chtějí živou, ale na tom nesejde, protože to by mě nejdřív museli chytit. Použiju teréňák a celý ho oběhnu. Jestli si mysleli, že budu stát na místě a nechám se zmlátit, tak by se měli nechat vyšetřit. Je to dětinská taktika, ale získám díky ní trochu času. March to vidí, nevěřícně vrtí hlavou, vrhne na mě nevraživý pohled, ale pak uštědří nejbližšímu Gunnarovi hák na hlavu. Na oplátku dostane dvě svižné do břicha, ale ani trochu to s ním nehne. Sleduju to při druhém kolečku kolem teréňáku a píšu si za uši, že mlátit ho do břicha nemá smysl. Jestli na to někdy dojde, půjdu mu po očích.

March se na mě uprostřed bitky podívá a za svůj hřích hned vyfasuje trest v podobě solidního zvedáku přímo do brady. Hlasitě se rozchechtám, protože si to začínám užívat. A sakra, dvě z těch oblud už přišly na to, jakou hru s nima hraju, a předvídaly, kam se rozběhnu tentokrát. Nemám ideální načasování, ale proskočím mezi nima, stočím se do kotoulu a ocitnu se přímo za Saulem, který mi věnuje pohled prosebníka. Nevím, co mi může chtít, a nedostává se mi dech, abych se ho na to vyptávala, protože je mám pořád za zadkem a nemůžu je setřást.

March toho svého zvládne, ale já si s tím párečkem budu muset poradit bez něj.

Ale sama na to nebudu. Z kapoty teréňáku seskakuje přímo na jednoho z těch dacanů Dina. Není nijak mohutná, ale má svaly, a když na chlapa, co to nečeká, skočí s rozběhem sedmdesát kilo, sundá ho to jedna dvě. Její elektrický obušek bzučí, jak s ním Gunnara účinně zpracovává, i když by bohatě stačila jediná rána. Chtě nechtě musím Dininu práci obdivovat, protože je se zbraní hotová umělkyně – Gunnar si z tohohle setkání odnese nádherné vzorování z popálenin… pokud mu ovšem Dina za tu chvíli nestihla natrvalo poškodit mozek.

Otočím se právě včas, abych zaznamenala, jak March uštědřuje výmluvnou ránu dalšímu soupeři. Gunnarovi prudce poskočí hlava a z prostoru mezi nabobtnalými rty mu vytryskne sprška krve a slin. Rvou se postaru, bez obušků, bez elegance, klasická bitka, která skončí, až se jeden z nich svalí na zem. A já pochybuju, že to bude March, protože ten rozhodně nevypadá jako typ, kterému by se to stávalo. Zřejmě proto, že už krvácí z roztrženého rtu a pod levým okem má obří monokl, rozežene se nohou a zasáhne Gunnara do žeber tak silně, že i já syknu bolestí.

Zůstává proti nám stát už jen jeden, čili můžu s obíháním teréňáku klidně přestat. On to zjistí zhruba ve chvíli, kdy do mě skoro vrazí, ale těsně předtím zabrzdí a zvedne ruce dlaněmi vzhůru na znamení přátelských úmyslů.

„Mír?“ zeptá se a já si uvědomím, že to je vlastně poprvé, co slyším některého z nich promluvit. „Klan Gunnarů by rád od této investice ustoupil. Zprvu se to zdálo jako dobrá příležitost, ale počáteční náklady,“ poukáže gestem na ležící kumpány, „jsou příliš vysoké.“

„Zabili mýho chlapečka.“ Mair ztuhle a unaveně vstane od polámaného těla svého bývalého finančního poradce. Sice nejsem zdravotník, ale jsem si jistá, že Carl už se nezvedne. Nikdy. „Chci trest smrti, Marchi, pro ně pro všechny. Hned teď a tady.“

„Ten plyn není toxický!“ brání se Gunnar zoufalým hlasem. „Musel na něj mít alergii. Nechtěli jsme nikoho zabít, přísahám. Vám ostatním nic není.“

Doktor postává opodál a nechybí moc, aby začal zdrceně lomit rukama. Uvažuju, jestli se March v boji obklopuje pacifisty a lidmi bez zkušeností naschvál. Že by to dělal proto, aby mezi nimi dobře vypadal? Když směrem ke mně přimhouří oči, jen se ušklíbnu. Bůh mi pomáhej, ale já to miluju – ten pocit, že ho můžu v duchu popichovat, i když jsme uprostřed tohohle.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šeroprostor.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.