Paul Ekman

ODHALENÉ EMOCE

Naučte se rozpoznávat výrazy tváře a pocity druhých

Emotions Revealed. Copyright © 2003 by Paul Ekman. Chapter 10, "Emotions and Lying," copyright © 2007 by Paul Ekman. All rights reserved. Originally published in hardcover in 2003 by Henry Holt and Company. First published by Orion, London.

Podle anglického originálu Emotions Revealed: Recognizing Faces and Feelings to Improve Communication and Emotional Life vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2015. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Nevrlá

Odpovědná redaktorka Andrea Brázdová

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Vít Šebor

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Obálka Tomáš Šťovíček

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-odhalene-emoce]

[Errata hlaste na nelibisemi@melvil.cz]

Sdílejte s hashtagem #odhaleneemoce

© Jan Melvil Publishing, 2015

ISBN 978-80-87270-80-6

Bertu Bootheovi, Stevu Footeovi, Lynne Huffmanové, Stevu Hymanovi, Martymu Katzovi, Stevu Koslowovi, Jacku Maserovi, Molly Oliveriové, Betty Pickettové, Elimu Rubinsteinovi, Stanu Schneiderovi, Joy Schulterbrandtové, Hussainu Tumaovi a Lou Wienckowskemu z amerického Národního institutu pro duševní zdraví

a

Robertu Semerovi a Leovi Siegelovi

OBSAH

Poděkování

Předmluva k druhému vydání

Úvod

1/ Emoce napříč kulturami

2/ Kdy reagujeme emocionálně

3/ Jak změnit, na co reagujeme emocionálně

4/ Jak projevujeme emoce

5/ Smutek a utrpení

6/ Hněv

7/ Překvapení a strach

8/ Odpor a opovržení

9/ Pozitivní emoce

10/ Lži a emoce

Závěr: Život s emocemi

Doslov

Dodatek: Test – jak umíte číst ve tváři druhých

Poznámky

Zdroje obrazových příloh

O autorovi

Poznámky pod čarou

PODĚKOVÁNÍ

Věnoval jsem tuto knihu několika lidem z amerického Národního institutu pro duševní zdraví (National Institute of Mental Health). Někteří z nich se o moji práci začali zajímat již v samotných počátcích mé kariéry v roce 1955, kdy jsem zahájil postgraduální studium. Jiní se přidávali během let následujících. V tomto rozsáhlém časovém období – 1955 až 2002 – se mi z jejich strany dostalo velké podpory, mnoha rad a v prvních letech i značné důvěry. Bez jejich pomoci bych se nikdy nestal výzkumným psychologem ani univerzitním profesorem a nenaučil bych se věci, o kterých dnes píšu. Tato publikace vznikla s podporou grantu Senior Scientist Award K05MH06092.

Knihu jsem také věnoval svým dvěma strýcům z matčiny strany, Leovi Siegelovi a zesnulému Robertu Semerovi. Když mi bylo osmnáct a byl jsem úplně nezkušený a poprvé odkázaný sám na sebe, oni mi umožnili pokračovat ve studiu. To byl nezbytný základ všeho dalšího – sine qua non.

S Wallym Friesenem jsme spolupracovali dvacet pět let. Prakticky veškerý výzkum, o kterém zde píši, jsme prováděli společně. Jsem mu vděčný za jeho pomoc a přátelství. David Littschwager mi poskytl užitečné rady ohledně provedení fotografií výrazů tváří, které se objevují v kapitolách 5 až 9. Své dceři Evě děkuji za trpělivost a talent při pořizování fotografií; kromě těch v této knize jich byly tisíce dalších. Wanda Matsubayashiová, již přes dvacet pět let moje asistentka, zpracovala text a odkazy. David Rogers upravoval fotografie ve Photoshopu a velmi mi pomohl při získávání povolení k otištění fotografií z agentur.

Psychologové Richard Lazarus a Philip Shaver mi poskytli užitečnou zpětnou vazbu k počáteční verzi první poloviny knihy. Philip také působil jako korektor textu a poskytl mi mnoho důležitých podnětů k úvahám. Filozofka Helena Croninová mě v mnoha aspektech mých poznatků povzbuzovala i prověřovala. Psychiatr Bob Rynearson a psycholožky Nancy Etcoffová a Beryl Schiffová přispěli cennými radami k první verzi rukopisu. Z mnoha studentů, od kterých jsem při práci na knize obdržel zpětnou vazbu, mi obzvlášť hodně času věnovaly Jenny Beersová a Gretchen Lovasová. Řadu užitečných doporučení a kritických poznámek mi poskytli také mí přátelé Bill Williams a Paul Kaufman.

Toby Mundy, později zakladatel nakladatelství Atlantic Press v Londýně, mě povzbudil, abych rozšířil zaměření knihy a zařadil některá témata z kapitol 2 až 4. Claudia Sorsbyová mi poskytla praktické redakční rady u první verze rukopisu a Robin Dennis z nakladatelství Times Books mi velmi pomohl, když mě přiměl dopracovat původně opomenutá témata, a přispěl také ke korektuře knihy. Neutuchajícím zdrojem povzbuzení a rad byl pro mě také můj literární agent Robert Lescher.

PŘEDMLUVA K DRUHÉMU VYDÁNÍ

Jsem velmi rád, že se mohu díky druhému vydání knihy Odhalené emoce se čtenáři podělit o nové myšlenky a výzkumy, které by jim mohly dále pomoci při zkvalitnění emocionálního života. Od doby prvního vydání již uběhly čtyři roky. Aktualizoval jsem závěr a doslov a přidal novou kapitolu o lžích a emocích (kapitola 10). V ní jsem shrnul nejnovější poznatky o úloze emocí při lhaní, se zvláštním důrazem, jak nám mohou projevy emocí pomoci posoudit pravdomluvnost. Vycházím zde ze zkušeností posledních několika let, kdy jsem aplikoval své poznatky při spolupráci s organizacemi národní bezpečnosti.

Cílem této knihy je pomoci lidem zdokonalit čtveřici základních schopností v oblasti emocí. Proto uvádím i různá doporučení a cvičení, o nichž doufám, že budou jak užitečná, tak zajímavá, provokativní. Zmiňovanou čtveřici základních schopností tvoří:

Za prvé, schopnost vědoměji rozpoznávat, kdy se stáváte emotivními, a to ještě předtím, než v návalu emocí promluvíte nebo něco uděláte. Osvojit si tuto dovednost je vůbec nejobtížnější. V kapitole 2 se dozvíte, proč tomu tak je. V kapitole 3 a v některých částech kapitol 5 až 8 zabývajících se konkrétními emocemi představuji cvičení na zvýšení jejich uvědomění. Osvojíte-li si tuto dovednost, budete moci do jisté míry rozhodovat o tom, kdy a jak emoce pocítíte.

Za druhé, schopnost umět zvolit způsob chování v okamžiku přívalu emocí, tak abyste dosáhli svého, ale neublížili druhým. Projevy emocí mají svůj důležitý účel – pomáhají nám rychleji dosahovat cílů, ať už chceme získat útěchu, zastrašit predátora, či cokoliv jiného. Správný projev emocí nezpůsobuje osobě, vůči které jsou namířeny, žádnou újmu nebo problémy. Není snadné si takovou schopnost osvojit, ale procvičováním se může stát součástí našeho života. Informace a cvičení k tomuto tématu najdete v kapitolách 4 až 8.

Za třetí, schopnost více vnímat to, jak se cítí druzí. Protože emoce stojí v jádru všech našich důležitých vztahů, musíme být citliví vůči pocitům ostatních. Pokud byste se tímto tématem chtěli zabývat hlouběji, než umožňuje rozsah knihy, podívejte se na webové stránky paulekman.com. Jsou zde k dispozici CD, pomocí kterých můžete tuto schopnost rychleji rozvinout.

Za čtvrté, schopnost opatrněji nakládat s poznatky, které zjistíte o pocitech druhých. Někdy to může znamenat, že se druhého člověka zeptáte na projevené emoce a dáte najevo, že víte o jeho pocitech. Anebo to může znamenat, že přehodnotíte svoji reakci ve světle zjištěných informací. Zareagujete na základě toho, o koho se jedná, a také na základě dosavadních vzájemných vztahů. Jak rozdílná může být reakce podle toho, zda jde o rodinného příslušníka, kolegu z práce nebo přítele, je vysvětleno v závěrečných částech kapitol 5 až 8.

ÚVOD

Emoce určují kvalitu našich životů. Objevují se v každém vztahu, na kterém nám záleží – na pracovišti, ve vztazích s přáteli, mezi členy naší rodiny a v intimních partnerských vztazích. Mohou nám zachránit život, ale také natropit hodně škod. Přimějí nás chovat se realisticky, způsobem přiměřeným dané situaci, ale také tak, že toho později velmi litujeme.

Jak například zareagujete, když vás šéf zkritizuje za práci, za kterou jste očekávali pochvalu? Skloníte submisivně hlavu v obavách, namísto abyste svoji práci obhajovali? Ochrání vás to před další nepříjemnou situací v budoucnu? A co když šlo o nedorozumění, protože jste nepochopili, v čem jeho výtky spočívaly? Dokážete své pocity skrýt a chovat se „profesionálně“? Proč se šéf pousmál, když začal hovořit? Těšil se snad na vyhlídku, jak vás ztrapní, anebo to byly rozpaky? Nebo snad měl v úmyslu vás tím úsměvem povzbudit? Znamenají všechny úsměvy totéž?

Nebo si představte, že svému partnerovi oznamujete, že jste přišli na nějakou větší investici, kterou udělal bez vašeho vědomí – jsou to obavy nebo znechucení, co se mu zračilo ve tváři? Ušklíbl se jako vždycky v očekávání vaší, jak to rád nazývá, „přehnané emocionální reakce“? Prožíváte emoce stejným způsobem jako on, stejným způsobem jako ostatní lidé? Rozzlobí vás, vystraší nebo rozesmutní věci, které ostatní, zdá se, nechávají klidnými? Dá se s tím něco dělat?

Naštvalo by vás, kdyby se vaše šestnáctiletá dcera vrátila večer domů o dvě hodiny později, než měla dovoleno? A co by vlastně váš hněv spustilo? Byl by to strach, který jste cítili pokaždé, když jste se podívali na hodinky a uvědomili si, že pořád ještě nezavolala a neřekla, že se opozdí? Anebo by to bylo kvůli tomu, že jste při čekání na ni přišli o několik hodin drahocenného spánku? Když s ní o tom další den ráno budete mluvit, ovládnete svůj hněv tak dobře, aby pochopila, že vám nejde o to, v kolik přišla, ale o její bezpečí? Anebo si vašeho potlačovaného hněvu všimne a bude reagovat defenzivně? Poznáte z výrazu její tváře, jestli je rozpačitá, má pocit viny, anebo je v jejím pohledu vzdor?

Napsal jsem tuto knihu proto, abych vám pomohl na podobné otázky odpovědět. Mým cílem je, aby čtenáři lépe pochopili a zlepšili svůj emoční život. Stále mě překvapuje, že až donedávna jsme, vědci i laikové, věděli o emocích tak málo – navzdory jejich důležitosti. Jenže kvůli prchavé povaze emocí nevíme zcela přesně, jak nás ovlivňují a jak rozpoznat jejich známky u nás samotných a u ostatních. A o tom všem je tato kniha.

Emoce v nás často vznikají velice rychle, někdy tak rychle, že naše vědomé já se na nich vlastně nepodílí, dokonce ani nezaznamená, co v naší mysli danou emoci daného okamžiku spustilo. V momentu ohrožení nám taková rychlost může zachránit život, ale jindy má přehnaná emotivní reakce fatální důsledky. Nemůžeme příliš ovlivnit, kvůli čemu emoce vzniknou. Je však možné – i když ne snadné – změnit jejich spouštěče a naše chování, zaplaví-li nás.

Studiem emocí se zabývám přes čtyřicet let. Zaměřuji se hlavně na jejich projevy a v poslední době zejména na psychologii emocí. Zkoumal jsem pacienty na psychiatrii, normální osoby, dospělé i děti, ve své i v mnoha dalších zemích. Sledoval jsem je v situacích, kdy reagovali přehnaně, nepřiměřeně, nevhodně, kdy lhali a kdy říkali pravdu. Výsledky těchto výzkumů, představující výchozí základnu dalšího textu, shrnuji v kapitole 1 s názvem Emoce napříč kulturami.

V kapitole 2 pokládám ústřední otázku: Proč reagujeme v určitých situacích emocionálně? (Neboli: když reagujeme emocionálně, proč se to děje?) Máme-li se pokusit změnit to, kvůli čemu nás zaplavují emoce, musíme znát odpověď na uvedenou otázku. Co spouští naše jednotlivé emoce? Mohli bychom konkrétní spouštěč odstranit? Například nám partner v autě řekne, že jsme zvolili zbytečně dlouhou trasu, a nás to rozladí. Možná v nás dokonce začne bublat hněv... že si nám dovoluje radit a vlastně tak kritizuje naše řidičské schopnosti. Proč nedokážeme takovou informaci přijmout bez emocí? Proč se nás to dotýká? Dokážeme se změnit, aby nás podobné nepodstatné záležitosti nerozhodily? Těmito tématy se zabývám v kapitole 2, která má název Kdy reagujeme emocionálně.

V kapitole 3 vysvětluji, jakým způsobem můžeme změnit svoje emocionální reakce. Nejprve je nutno identifikovat takzvané spouštěče, tedy faktory, které nás nutí reagovat tak, že toho později litujeme. Dále musíme zjistit, zda konkrétní spouštěč bude odolávat našim snahám o změnu, anebo zda bude snadné jeho vliv oslabit. Ne všechny spouštěče se nám podaří zdolat, ale když lépe pochopíme jejich vznik a působení, budeme mít větší šanci změnit něco na tom, co nás nutí reagovat emocionálně.

V kapitole 4 popisuji, jak jsou naše emocionální reakce – náš výraz, chování a myšlenky – organizovány. Můžeme ovládnout svoji podrážděnost, aby se nám neprojevila v hlase a nezračila ve tváři? Proč máme někdy dojem, že jsou emoce jako rozjetý vlak, nad kterým nemáme žádnou kontrolu? Nemáme šanci, nezačneme-li si nejprve jasněji uvědomovat, kdy jednáme emocionálně. Často si toho totiž vůbec nejsme vědomi – dokud se někdo proti našemu chování neohradí, případně dokud si to neuvědomíme později. V kapitole 4 vysvětluji, jak se můžeme stát vůči svým emocím pozornějšími – abychom pak dokázali reagovat emocionálně konstruktivním způsobem.

Chceme-li omezit případy destruktivních emocionálních reakcí a naopak podpořit ty konstruktivní, měli bychom znát původ každé emoce, její kořeny a obsah. Poznáme-li spouštěče jednotlivých emocí, takové, které máme společné s ostatními, i takové, které fungují jen u nás samotných, možná se nám podaří jejich vliv potlačit. Nebo alespoň zjistíme, proč jsou některé spouštěče tak mocné, že odolávají jakýmkoliv snahám dostat je pod kontrolu. Každá emoce také vyvolává v našem těle specifický vzorec pocitů. Obeznámíme-li se s těmito pocity lépe, budeme schopni během své emocionální reakce dostatečně brzy rozpoznat, že emoce „přichází“, a získáme šanci se rozhodnout – zda ji necháme plynout, nebo se ji pokusíme potlačit.

Kromě toho vysílá každá emoce vlastní signály, projevující se nejvýrazněji ve tváři a v hlase. V oblasti hlasových signálů emocí zbývá ještě hodně výzkumné práce. Co se týče výrazů tváře, vědeckého materiálu je více: fotografie v kapitolách o jednotlivých emocích ukazují velmi jemné, snadno přehlédnutelné výrazy ve tváři, ze kterých lze vyčíst, že daná emoce právě vzniká, nebo ji člověk potlačuje. Dokážeme-li u druhých lidí dostatečně včas identifikovat konkrétní emoce, bude se nám s nimi v různých situacích lépe jednat, případně lépe zvládneme vlastní reakci.

V samostatných kapitolách se věnuji vybranými lidským emocím – hněvu (kapitola 6), překvapení a strachu (kapitola 7), odporu a opovržení (kapitola 8) a různým typům pozitivních emocí (kapitola 9). Kapitoly obsahují vždy tato témata a prvky:

- nejobvyklejší spouštěče dané emoce,

- funkce emoce, k čemu nám slouží a jak nás může dostat do problémů,

- jakou souvislost má emoce s duševními chorobami,

- cvičení, pomocí kterých mohou čtenáři posílit vnímání svých tělesných pocitů souvisejících s danou emocí a tak zvýšit svou schopnost rozhodovat, jak se zachovají, když u nich emoce vznikne,

- fotografie zachycující jemné příznaky emocí; s jejich pomocí si čtenáři mohou lépe uvědomit pocity druhého,

- doporučení, jak používat získané informace ohledně pocitů druhých, a to ve vztazích na pracovišti, v rodině a v partnerských vztazích.

V Dodatku knihy je test, který je vhodné si udělat předtím, než budete knihu číst. Zjistíte, jak dobře dovedete rozpoznávat jemné příznaky emocí ve výrazu tváře. Po dočtení knihy si ho zkuste udělat znovu a uvidíte, zda jste se v této schopnosti zdokonalili.

Možná uvažujete, proč se některá z emocí, jež vás obzvlášť zajímá, v knize neobjevuje. Rozhodl jsem se popsat emoce, které se vyskytují univerzálně, které prožívají všechny lidské bytosti. Rozpačitost, vina, hanba a závist jsou zřejmě také univerzální, ale já jsem se chtěl zaměřit na emoce s jednoznačným a univerzálním mimickým vyjádřením. Co se týče lásky, píšu o ní v rámci kapitoly o pozitivních emocích; násilí, nenávist a žárlivost jsou součástí kapitoly o hněvu.

Vědci nadále pokračují v úsilí zjistit více o individuálním prožívání emocí. Proč někteří z nás mají intenzivnější emocionální reakce nebo reagují emotivně rychleji než ostatní? V závěru knihy představuji své úvahy o individuálním emočním profilu, o dosavadních poznatcích a možných směrech dalšího výzkumu v této oblasti, a jak tyto informace použít ve vlastním životě.

Význam emocí pro náš život nelze dostatečně ocenit. Můj zesnulý učitel a rádce Silvan Tomkins řekl, že právě emoce jsou hnacím motivem našeho života. Snažíme se zařídit svůj život tak, abychom maximalizovali prožitek svých pozitivních emocí a minimalizovali prožitek emocí negativních. Ne vždy se nám to podaří, ale pokoušíme se o to. Dokonce tvrdil, že emoce motivují všechna významná rozhodnutí, která kdy učiníme. Silvan to napsal v roce 1962, tedy v době, kdy se emocím ze strany behaviorálních věd nedostávalo žádné pozornosti, a jejich význam poněkud přecenil, protože jistě existují další motivy. Nicméně emoce hrají v našem životě významnou, velmi významnou roli.

Emoce dokážou potlačit to, co většina psychologů považuje, poněkud zjednodušeně, za nejsilnější, základní motivy našeho života: hlad, sex a vůli přežít. Člověk ale nebude jíst, je-li mu jediné dostupné jídlo odporné. Dokonce možná hlady zemře – přestože jinému člověku by stejné jídlo připadalo chutné. Emoce zvítězí nad potřebou jíst. Pohlavní pud je dalším známým případem, kdy emoce mohou zabránit jeho uspokojování. Některý člověk se kvůli strachu či odporu nikdy o sexuální styk nepokusí, nebo jej nakonec nebude schopen uskutečnit. Emoce zvítězí nad pohlavním pudem. Zoufalství zase může převážit pud sebezáchovy a dohnat člověka k sebevraždě. Emoce zvítězí nad pudem sebezáchovy!

Stručně řečeno lidé chtějí být šťastní a většina z nás nechce prožívat strach, hněv, odpor, smutek nebo bolest – pokud se tak neděje v bezpečném prostředí divadla či nad stránkami románu. Přesto, jak vysvětlím později, bychom bez těchto emocí nemohli žít. Jde tedy o to, abychom s nimi žili lépe.

01

EMOCE NAPŘÍČ KULTURAMI

Do této knihy jsem vložil vše, co jsem se o emocích naučil během uplynulých čtyřiceti let. Vybral jsem poznatky, které, jak jsem přesvědčen, mohou zlepšit osobní emocionální život. Většina informací vychází z mých vlastních vědeckých experimentů nebo z výzkumu jiných vědců zabývajících se problematikou emocí. Ale ne všechny. Své výzkumy jsem zaměřoval zejména na odhalování a měření projevů emocí ve výrazu tváře člověka. Díky těmto poznatkům jsem byl schopen zaznamenávat ve tvářích neznámých osob, přátel i členů rodiny jemné odstíny, které skoro každému uniknou. Tak jsem zjistil mnohé další poznatky, které jsem ještě neměl čas ověřit v řízených vědeckých experimentech. Pokud se informace v této knize zakládají pouze na mých pozorováních, jsou uvozeny slovy typu „Povšiml jsem si“, „Domnívám se“, „Zdá se mi“ a podobně. Pokud se zakládají na vědeckých experimentech, uvádím v závěrečných poznámkách konkrétní pramen, ze kterého vycházejí.

Značná část knihy vyplynula z mých mezikulturních studií mimiky – vyjadřování emocí výrazem tváře. Získané poznatky navždy změnily mé názory na psychologii obecně a na emoce zvlášť. Díky těmto výzkumům, jež se odehrávaly na nejrůznějších místech, na Papui Nové Guineji, ve Spojených státech, v Japonsku, Brazílii, Argentině, Indonésii a v bývalém Sovětském svazu, jsem si vytvořil zcela nové představy o povaze emocí.

Na počátku svých výzkumů koncem 50. let minulého století jsem se o mimiku příliš nezajímal. Tehdy mě fascinovaly hlavně pohyby rukou. Vytvořil jsem metodu klasifikace pohybu rukou, pomocí které se dalo odlišit neurotické pacienty od pacientů s psychotickou depresí a zjišťovalo se, jak se v důsledku léčby stav pacientů zlepšil.1 Počátkem 60. let ještě ani neexistoval žádný nástroj pro přesné měření komplexních, rychle se měnících výrazů tváře u pacientů s depresí. Neměl jsem nejmenší představu, odkud začít, a tak jsem se o to ani nepokusil. Když jsem o dvacet pět let později vytvořil nástroj pro měření mimiky, vrátil jsem se k filmovým záznamům s těmito pacienty a zjistil řadu důležitých poznatků, o kterých píšu v kapitole 5.

Za přesun své vědecké pozornosti k mimice a emocím vděčím nejméně dvěma šťastným náhodám. V roce 1965 mi úřad pro pokročilé vědecké projekty (Advanced Research Projects Agency, ARPA), který spadá pod americké ministerstvo obrany, udělil grant na realizaci mezikulturní studie neverbálního chování. Ne že bych o takový grant žádal, ale kvůli jednomu skandálu – výzkumnému projektu použitému jako kamufláž aktivit proti povstalcům – byl jeden významný projekt ARPA zrušen a peníze na něj určené bylo nutno do konce fiskálního roku utratit na nějaký zahraniční výzkum, na něco nekontroverzního. A já se náhodou v pravou chvíli vyskytl v kanceláři člověka, který dostal na starost takový projekt najít. Měl za ženu Thajku a fascinovaly ho rozdíly v jejich neverbální komunikaci. Navrhl mi projekt, jehož cílem by bylo zjistit, které mimické projevy jsou univerzální a které odlišné podle dané kultury. Nejprve jsem se zdráhal, ale nakonec mi to nedalo a výzvu jsem přijal.

Zahájil jsem výzkum ve víře, že výrazy tváře a gestikulace jsou výsledkem sociálního učení (neboli jsou sociálně podmíněné), a tedy kulturně variabilní. Stejného názoru byla i první skupina odborníků, se kterými jsem projekt konzultoval – Margaret Meadová, Gregory Bateson, Edward Hall, Ray Birdwhistell a Charles Osgood. Vzpomněl jsem si sice, že Charles Darwin tvrdil opak, ale já byl tak přesvědčen, že se v tomto ohledu mýlil, že jsem se neobtěžoval jeho knihu přečíst.

Druhou šťastnou náhodu představovalo setkání se Silvanem Tomkinsem. Právě tehdy napsal dvě knihy o emocích, kde tvrdil, že mimika je vrozená a pro lidský druh univerzální, ale neměl pro svá tvrzení žádné podpůrné důkazy. Myslím, že bych si za jiných okolností jeho knihy nepřečetl ani se s ním neseznámil. Ale shodou okolností jsme oba podali ve stejné době do téhož vědeckého časopisu články o neverbální komunikaci: Silvan výsledky studie o mimice, já výsledky studie o pohybech těla.2

Zaujala mě hloubka a šíře Silvanových úvah, ale domníval jsem se, že se ve svém názoru o vrozenosti, a tudíž univerzálnosti emocí podobně jako Darwin mýlí. Potěšilo mě nicméně, že v této diskusi existují dva názorové tábory a že to nebyl pouze Darwin se svou sto let starou teorií, který Meadové, Batesonovi, Birdwhistellovi a Hallovi oponuje. Téma nebylo zdaleka mrtvé. Mezi staršími, zkušenými vědci probíhala ostrá polemika. A já jsem ve svých pouhých třiceti letech měl šanci – a finanční prostředky – jednou provždy tuto polemiku ukončit: Jsou výrazy tváře univerzální, anebo jsou podobně jako jazyk specifické pro danou kulturu? Nemohl jsem odolat! Vlastně mě ani moc nezajímalo, čí názor se nakonec ukáže jako správný, přestože jsem nemyslel, že to bude názor Silvanův.1*

V první studii jsem ukazoval lidem z pěti různých kultur (Chile, Argentina, Brazílie, Japonsko a Spojené státy) sérii fotografií a oni měli odhadnout, jakou emoci tváře na fotografiích vyjadřují. Většina účastníků v jednotlivých kulturách se vždy shodla, což naznačovalo, že výrazy tváře by opravdu mohly být univerzální.3 Ke stejným závěrům došel i Carroll Izard, další psycholog, kterého učil Silvan Tomkins. Prováděl výzkum v jiných regionech a používal velmi podobný experiment.4 Tomkins nám ale o sobě navzájem nic neřekl, což nás nejprve naštvalo, když jsme zjistili, že na daném tématu nepracujeme sami. Ale pro vědu to tak bylo lepší – dva vědci provádějící nezávisle stejný výzkum a zjistí stejnou věc. Zdálo se, že Darwin měl pravdu.

Takže jsme tu měli problém. Jak jsme ale mohli zjistit, že se lidé z mnoha různých kultur shodnou ohledně druhu emoce zobrazené na fotografii, když tolik chytrých vzdělaných lidí tvrdí opak? A nebyli to jen cestovatelé, kteří tradičně tvrdí, že výrazy tváře Japonců nebo Číňanů nebo jiných etnických skupin mají zcela odlišný význam. Uznávaný antropolog Ray Birdwhistell (chráněnec Margaret Meadové) napsal, že opustil Darwinovy myšlenky poté, co zjistil, že v řadě kultur se lidé smějí, když jsou nešťastní.5 Birdwhistellovo tvrzení zapadalo do názoru, který kulturní antropologii a většině psychologických směrů dominoval: cokoliv, co je sociálně významné, například výrazy emocí, musí být produktem učení, a tudíž se v každé kultuře bude lišit.

Pokusil jsem se naše poznatky o univerzálnosti projevů emocí uvést do souladu s Birdwhistellovými poznatky, že se výrazy kulturu od kultury liší. Přišel jsem s konceptem pravidel projevování (display rules) neboli pravidel o tom, kdo, jak a komu může určitou emoci projevovat a kdy se tak děje. Vycházel jsem z myšlenky, že tato pravidla jsou sociálně naučená a často kulturně odlišná. Proto například při většině veřejných sportovních soutěží poražený či poražená neprojevují smutek či zklamání, které pociťují. Pravidla projevování emocí bývají obsažena v rodičovských pokáráních typu „Přestaň se tak hloupě uculovat!“. Mohou diktovat, abychom potlačili, omezili, úplně skryli nebo zamaskovali projev emocí, které cítíme.6

Otestoval jsem svůj koncept v řadě studií. Ukázalo se například, že když jsou Japonci a Američané o samotě, projevují ve tváři emoce stejným způsobem – v reakci na filmové záběry například chirurgických operací nebo nehod. Když ale vědec seděl při sledování záběrů s nimi ve stejné místnosti, Japonci ve větší míře než Američané své negativní emoce maskovali, a to úsměvem. Stručně: v soukromí – vrozené projevy emocí, na veřejnosti – ovládané projevy emocí.7 A protože antropologové a většina cestovatelů obvykle zaznamenává právě veřejné chování, získal jsem potřebné vysvětlení i důkaz jeho fungování. V kontrastu k tomu symbolická gesta – například pokývnutí hlavou na znamení ano, zavrtění hlavou na znamení ne, americké gesto pro OK – jsou skutečně specifická podle jednotlivých kultur.8 Zde tedy měli Birdwhistell, Meadová a řada dalších behaviorálních vědců pravdu, ale ohledně mimických projevů emocí se mýlili.

Má argumentace však měla skulinu, a když jsem ji viděl já, mohli ji vidět i Birdwhistell a Meadová, kteří, jak jsem věděl, se budou pídit po jakýchkoliv možnostech zpochybňujících mé poznatky. Účastníci mých (a Izardových) studií se mohli významy západních mimických výrazů naučit například při sledování filmů s Charliem Chaplinem nebo Johnem Waynem. Učení se prostřednictvím médií (filmů, televize atd.) nebo kontakt s lidmi z jiných kultur by mohlo vysvětlovat, proč se lidé z různých kulturních prostředí shodli na významu emocí ve tvářích bělochů na mých fotografiích. Potřeboval jsem tedy izolovanou kulturu bez vizuálních kontaktů s okolním světem, kde lidé nechodí do kina, nemají televizi ani časopisy a kde se vyskytuje minimum cizinců. Pokud by tito lidé vyhodnotili emoce na fotografiích stejně jako lidé v Chile, Argentině, Brazílii, Japonsku a ve Spojených státech, byly by mé důkazy nevyvratitelné.

Vstupenku do kultury doby kamenné mi zajistil neurolog Carleton Gajdusek, který již přes deset let pracoval na zcela izolovaných místech v oblasti Vysočiny na Papui Nové Guineji. Pokoušel se zde najít příčinu zvláštní nemoci zvané kuru, která způsobila úmrtí téměř poloviny příslušníků jednoho ze zdejších kmenů. Místní lidé věřili, že za to může černá magie. Když jsem se na scéně objevil já, Gajdusek již věděl, že nemoc způsobuje jistý druh takzvaného pomalého viru, jehož inkubační doba trvá mnoho let, a teprve pak se začnou objevovat příznaky (podobným typem je virus způsobující nemoc AIDS). Nevěděl ale, jak se virus přenáší. (Ukázalo se, že to je v důsledku kanibalismu. Příslušníci tohoto kmene ale nepojídali své nepřátele, kteří by pravděpodobně byli v dobré zdravotní kondici, protože by zemřeli v boji. Pojídali mozky svých soukmenovců, kteří zemřeli na nějakou nemoc, často právě na nemoc kuru, a před konzumací je neuvařili, takže vir se mohl snadno přenést. Gajdusek později za objev pomalých virů dostal Nobelovu cenu.)

Gajdusek si naštěstí uvědomil, že kultury doby kamenné ze světa brzy zmizí, zaniknou, a tak natočil víc než třicet tisíc metrů filmu z každodenního života příslušníků obou kmenů, se kterými pracoval. Nikdy se ale na tyto záznamy nedíval, jediné zhlédnutí jeho filmových záznamů by trvalo déle než šest týdnů. A tehdy jsem se s ním zkontaktoval.

Gajdusek mi kopie filmů zapůjčil, potěšen, že má někdo vědecké důvody jeho záznamy zkoumat, a my jsme je spolu s kolegou Wallym Friesenem během následujících šesti měsíců pečlivě procházeli. Filmy obsahovaly dva dosti přesvědčivé důkazy o univerzalitě mimických výrazů. Za prvé, nenašli jsme žádný zcela neznámý výraz. Pokud by mimika byla věc plně naučená (osvojená sociálně), pak by se u těchto izolovaných kmenů měly objevit nějaké nové výrazy tváře, které jsme doposud nikdy neviděli. Žádné takové tam ale nebyly.

Pak tu byla stále možnost, že známé výrazy tváře, které jsme na záznamech našli, mohly signalizovat odlišné emoce. Ale i když ne ve všech případech bylo ve filmu zřejmé, co konkrétnímu výrazu tváře předcházelo nebo co po něm následovalo, tam, kde to zřejmé bylo, potvrdila se naše (univerzálně platná) interpretace. Kdyby výraz tváře signalizoval v každé kultuře jinou emoci, pak by úplně cizí člověk bez znalosti dané kultury nemohl být schopen interpretovat výrazy správně.

Uvažoval jsem, jak by ještě mohli Birdwhistell a Meadová moji argumentaci zpochybnit. Mohli například říci: „To není platný důkaz, že jste nenašli žádné nové výrazy. Ty, co jste viděli, mohou mít ve skutečnosti jiný význam. Pochopili jste je správně, protože vám to napověděl jejich sociální kontext. Nikdy jste neviděli výraz samotný – bez toho, co se stalo předtím, poté nebo právě v tom okamžiku. Kdybyste tyto informace neměli, nevěděli byste, co výrazy tváří znamenají.“ Abych vyvrátil i tyto námitky, pozval jsem k nám do laboratoře na týden Silvana Tomkinse z východního pobřeží.

Než přijel, sestříhali jsme filmové záznamy tak, aby vždy viděl jen samotný výraz člověka, bez daného sociálního kontextu – prostě jen krátké detailní záběry tváře. Silvan výrazy rozpoznával naprosto bez problémů. Veškeré jeho interpretace zapadaly do sociálního kontextu, který ovšem neznal. A navíc věděl přesně, co mu danou informaci zprostředkovalo. My s Wallym jsme také dokázali vnímat, jaké emoční sdělení ten který výraz tváře vyjadřuje, ale náš úsudek byl založen spíš na intuici. Většinou jsme nedokázali exaktně určit, co ve tváři určité sdělení signalizovalo, pokud to nebyl jednoduchý úsměv. Silvan ale přistoupil k promítacímu plátnu a ukázal přesně, který konkrétní svalový pohyb ve tváři emoci signalizuje.

Také jsme Silvana požádali o celkové zhodnocení těchto dvou kultur. Jednu skupinu popsal jako poměrně přátelskou. Druhá byla podle něj prchlivá, podezíravá, až paranoidní, a homosexuální. Skupina, kterou takto popsal, byl kmen Angů. Jeho charakteristika se shodovala s tím, co nám o příslušnících kmene vyprávěl Gajdusek, který zde prováděl výzkum. Opakovaně útočili na australské úředníky, když se v oblasti pokoušeli zřídit vládní stanici. U svých sousedů byli známí silnou podezíravostí. A muži až do svatby praktikovali homosexualitu. O několik let později musel etolog Irenäus Eibl-Eibesfeldt, který s nimi chtěl pracovat, doslova uprchnout, aby si zachránil život.

Po tomto setkání jsem se rozhodl, že se budu plně věnovat výzkumu emocí a výrazů tváře. Chtěl jsem se vydat na Novou Guineu a pokusit se získat důkazy na podporu svého nového přesvědčení – že alespoň určité mimické výrazy emocí jsou univerzální. A chtěl jsem také vypracovat vědeckou metodu pro měření výrazů tváře, s jejíž pomocí by vědci mohli z mimiky objektivně odvozovat to, co dokázal z tváří tak vnímavě číst Silvan Tomkins.

Koncem roku 1967 jsem odjel na jihovýchodní Vysočinu na Nové Guineji, abych zde prováděl výzkum u kmene Foreů, který žil v malých roztroušených vesnicích v nadmořské výšce přes dva tisíce metrů. Neuměl jsem jejich jazyk fore, ale za pomoci několika chlapců, kteří se v misionářské škole naučili pidžin, zjednodušenou angličtinu používanou jako dorozumívací jazyk, jsem se mohl přes angličtinu a pidžin dostat do jazyka Foreů a naopak. Měl jsem s sebou fotografie různých výrazů tváře, většinou fotky, které mi dal Silvan pro výzkum gramotných kultur. (O něco dál v knize vidíte tři příklady těchto fotografií.) Přivezl jsem si také fotografie příslušníků kmene Foreů, které jsem vybral z Gajduskových filmových záznamů, protože jsem myslel, že by Foreové mohli mít problém určovat výrazy na tvářích bělochů. Dokonce jsem se bál, že nebudou schopni vůbec fotografie pochopit, když předtím žádné neviděli. Někteří antropologové dříve tvrdili, že lidé, kteří nikdy neviděli fotografie, se nejprve musí naučit je interpretovat. Foreové ale žádný takový problém neměli. Fotografie okamžitě pochopili a zdálo se, že pro ně není velký rozdíl v tom, zda je na nich příslušník jejich kmene nebo Američan. Problém byl ale v tom, co jsem po nich chtěl.

Foreové nemají písemný jazyk, takže jsem je nemohl požádat, aby vybrali ze seznamu slovo, které odpovídá emoci na fotografii. Kdybych jim měl seznam emocí přečíst, nemuseli by si ho zapamatovat, anebo by jejich volbu ovlivnilo pořadí, v jakém bych slova přečetl. A tak jsem zvolil jinou metodu: požádal jsem je, aby mi ke každé fotografii povyprávěli nějaký příběh. „Řekni mi, co se děje teď, co se stalo předtím, že člověk na fotce vypadá takto, a co se bude dít dál.“ No, bylo to jako trhání zubu, zdlouhavé a namáhavé. Nevím, jestli to způsobil složitý překladatelský proces nebo fakt, že neměli představu, co po nich vlastně chci a proč to chci. Nebo prostě vymýšlení příběhů o cizích lidech nepatřilo k věcem, které by Foreové běžně dělali.

Nakonec jsem své příběhy získal, ale zabralo to spousty času a všichni jsme byli po každém sezení pořádně vyčerpaní. Nicméně o dobrovolníky jsem nouzi neměl, přestože se mezi nimi rychle rozneslo, že to, co po nich chci, není snadné. Měli však významný motivátor posadit se k mým fotografiím: každý za svou spolupráci dostal kostku mýdla nebo balíček cigaret. Foreové neměli mýdlo, a tak bylo velmi ceněno. Tabák si pěstovali vlastní, kouřili dýmky, ale zdálo se, že moje cigarety jim chutnají lépe.

Většina jejich příběhů se hodila k emocím, které jednotlivé fotografie měly zobrazovat. Například u fotografie s výrazem, který lidé v gramotných kulturách vyhodnotili jako smutek, Novoguinejci často řekli, že tomu člověku zemřelo dítě. Jenže proces hodnocení prostřednictvím příběhů byl náročný a také by nebylo jednoduché prokazovat, že různé příběhy odpovídají konkrétním emocím. Bylo mi jasné, že bych to měl dělat nějak jinak – jenže jsem nevěděl jak.

Kromě práce s fotografiemi jsem filmoval jejich spontánní reakce, například jsem zachytil výrazy radosti při setkání s přáteli z blízké vesnice, kteří je přišli navštívit. Aranžoval jsem situace, aby provokovaly emoce. Nahrál jsem na magnetofon dva muže, když hráli na své hudební nástroje, a pak jsem na kameru natáčel jejich překvapení a potěšení, když slyšeli své hlasy a hudbu vycházející z reproduktoru. Dokonce jsem jednoho chlapce píchl gumovým nožem, který jsem přivezl, a kamera přitom natáčela jeho reakci a reakci jeho kamarádů. Považovali to za dobrý vtip. (S nikým z dospělých jsem však raději tento trik nezkoušel.) Tyto filmové záběry ovšem nemohly sloužit jako důkaz: zastánci teorie, že výrazy emocí se v jednotlivých kulturách liší, by mohli namítat, že jsem vybral jen ty případy, kdy se na záběrech objevily univerzální výrazy.

Po několika měsících jsem Novou Guineu opustil, což nebylo nijak těžké rozhodování, protože jsem už toužil po normální konverzaci – něčem, co jsem s nikým ze zdejších lidí provozovat nemohl, a po normálním jídle – mylně jsem se domníval, že mi bude chutnat místní kuchyně. Jenže hlízy jamy a cosi připomínající část chřestu, kterou běžně vyhazujeme, se mi opravdu rychle přejedly. Bylo to úžasné dobrodružství, asi nejzajímavější, co jsem v životě zažil, ale stále jsem si dělal starosti, že nebudu schopen získat definitivní důkazy. Přitom jsem věděl, že tato kultura již nezůstane dlouho izolovaná a že podobných kultur jinde ve světě mnoho neexistuje.

Po návratu domů jsem narazil na metodu, kterou psycholog John Dashiel používal ve 30. letech, když zkoumal, jak dobře dokážou interpretovat mimické výrazy malé děti. Děti ještě neuměly číst, a tak jim nemohl dát seznam slov, ze kterých by vybíraly. Ale místo toho, aby po nich chtěl vyprávět příběh – jak jsem to udělal já na Nové Guineji – zvolil Dashiel opačný postup: přečetl jim příběh a pak jim ukázal sadu fotografií. Děti měly vybrat tu fotografii, která se hodila k příběhu. Uvědomil jsem si, že tato metoda bude fungovat i pro mé účely. Prošel jsem příběhy, které vytvořili domorodci na Nové Guineji, a vybral jsem ty, které se u jednotlivých typů emocí objevovaly nejčastěji. Byly docela jednoduché: „Přišel jeho přítel a tak je šťastný; zlobí se a chystá se k boji; umřelo jí dítě, a tak je moc smutná; dívá se na něco, co se mu nelíbí nebo co páchne; právě uviděla něco nového a nečekaného.“

Problém nastal u příběhu popisujícího strach – nejčastěji totiž popsali situaci, kdy hrozilo nebezpečí útoku divokého prasete. Musel jsem tento příběh pozměnit, aby se nehodil i pro překvapení nebo hněv. Udělal jsem to takto: „Člověk sedí sám ve svém domě, nikdo jiný ve vesnici není. V domě není žádný nůž, sekyra nebo luk a šípy. Ve vchodu do domu se objeví divoké prase a ten člověk se dívá na prase a velmi se ho bojí. Prase stojí ve dveřích několik minut, nechce odejít, člověk se na něj dívá a bojí se, že ho prase napadne a pokouše.“

Sestavil jsem skupiny po třech fotografiích, na které se účastník výzkumu bude dívat, když se příběh bude číst (viz následující trojice obrázků). Žádná z fotografií se ve skupinách neobjevovala vícekrát, aby člověk neměl tendenci použít vylučovací metodu: „Jo, tato fotka tu už byla, když zemřelo dítě, a tuto jsem vybral, když se chystal k boji, takže to s prasetem musí být tato.“

Koncem roku 1968 jsem se na Novou Guineu vrátil, vybaven příběhy a fotografiemi a s týmem spolupracovníků, kteří mi pomáhali se sběrem dat.9 (Tentokrát jsme si přivezli i jídlo v konzervách.) Myslím, že se zpráva o našem návratu rychle rozšířila, protože kromě Gajduseka a jeho kameramana Richarda Sorensona (který mi v předchozím roce velmi pomohl) zdejší místa navštěvovalo jen velmi málo cizinců a ještě méně z nich se pak někdy objevilo znovu. Pracovali jsme v několika vesnicích, ale když se rozneslo, že to, co po nich chceme, je jednoduché, začali za námi přicházet i lidé ze vzdálených vesnic. Úkol se jim líbil a opět je potěšilo mýdlo a cigarety.

Hlavně jsem dával pozor, aby nikdo z našeho týmu nevědomky účastníkům studie nenaznačil, která fotografie je „ta správná“. Fotografie byly vždy umístěny tak, aby na ně viděl pouze účastník a na zadní straně měly pouze kódové číslo. Nevěděli jsme (a snažili jsme se nezjišťovat), které číslo patří ke kterému výrazu (emoci). Člověk zapisující odpovědi na fotografie neviděl. Vždy se přečetl příběh, účastník ukázal na fotografii a jeden z nás zapsal kódové číslo fotografie, kterou účastník vybral.2*

Během několika týdnů jsme získali výsledky od více než tří set osob, což představovalo zhruba tři procenta populace této kultury a pro statistickou analýzu to zcela postačovalo. V případě štěstí, hněvu, znechucení a smutku byly výsledky celkem jednoznačné. Lidé ale od sebe špatně odlišovali strach a překvapení – když vyslechli příběh strachu, stejně často volili fotografii s překvapením jako se strachem, a totéž platilo naopak, když vyslechli příběh s překvapením. Ale strach a překvapení dobře odlišovali od hněvu, znechucení, smutku a štěstí. Do dneška nevím, proč strach od překvapení tak obtížně rozeznávali. Problém mohl být ve formulaci příběhů, nebo to mohlo být tím, že v životě těchto lidí bývá strach a překvapení tak často vzájemně spojené, že je prostě nerozlišují. V gramotných kulturách lidé od sebe strach a překvapení odlišují.10

S výjimkou 23 osob nikdo z účastníků našeho výzkumu nikdy neviděl film, nedíval se na televizi ani neviděl fotografii; neuměli ani nerozuměli anglicky nebo pidžin, nežili v žádném sídle západního typu a nikdy nepracovali pro bělochy. Těch 23 výjimek vidělo filmy, mluvilo anglicky a navštěvovalo déle než jeden rok misionářskou školu. Mezi většinovou částí účastníků, která měla minimální nebo žádný kontakt s vnějším světem, a malou skupinou, která takový kontakt měla, však nebyly z hlediska výsledků zaznamenány žádné rozdíly. Stejně tak nebyly zaznamenány rozdíly mezi muži a ženami.

Provedli jsme ještě jeden experiment, který již nebyl tak snadný. Někdo, kdo uměl pidžin, přečetl jeden z příběhů, a účastníci se měli zatvářit tak, jako kdyby byli oni tím člověkem z příběhu. Nahrál jsem takto postupně devět osob, z nichž žádná se nezúčastnila první studie. Neupravený záznam jsme později v Americe promítli vysokoškolským studentům. Pokud by výrazy tváře měly být specifické podle kultury, pak by studenti v Americe neměli být schopni interpretovat emoce ve tvářích správně. Ale Američané emoce interpretovali zcela správně, s výjimkou strachu a překvapení, kde se stejnou pravděpodobností hodnotili výraz jako strach nebo překvapení, stejně jako Novoguinejci. Níže jsou zobrazeny čtyři příklady, jak emoce podle našich příběhů vyjádřili Novoguinejci.

Naše poznatky jsem prezentoval na výroční celostátní antropologické konferenci v roce 1969. Mnohým účastníkům nebyly naše závěry příliš po chuti. Byli pevně přesvědčeni, že lidské chování je věcí výchovy (prostředí), nikoliv přirozenosti (dědičnosti); navzdory mým důkazům se výrazy tváře musí v jednotlivých kulturách lišit. Skutečnost, že jsem právě v rámci své japonsko-americké studie zjistil kulturní rozdíly v ovládání mimiky a výrazů tváře, pro ně nebyla dostačující.

Nejlepším způsobem, jak jejich pochyby rozptýlit, by bylo zopakovat celou studii v jiné izolované kultuře bez znalosti písma. A ideálně by takový výzkum měl provést někdo jiný, nejlépe někdo, kdo by chtěl prokázat opak. Kdyby takový vědec došel ke stejným výsledkům jako já, výrazně by to posílilo důvěryhodnost naší teorie. A díky další šťastné shodě okolností přesně toto udělal antropolog Karl Heider.

Heider se tehdy právě vrátil z pracovního pobytu na Nové Guineji, kde prováděl výzkum u kmene Danijů, izolované skupiny žijící v provincii Západní Papua, která je součástí Indonésie.11 Heider mi řekl, že jsem něco při svém výzkumu musel udělat špatně, protože Danijové nemají pro emoce ani žádná slova. Nabídl jsem mu, že mu dám k dispozici všechny své výzkumné materiály a naučím ho, jak experiment provádět, až bude příště u Danijů na výzkumném pobytu. A jeho výsledky perfektně zopakovaly má zjištění, dokonce i včetně neschopnosti Danijů rozlišovat strach a překvapení.12

Nicméně dodnes nejsou všichni antropologové v tomto ohledu přesvědčeni. A někteří psychologové – zejména ti, kteří se zabývají řečí – namítají, že naše práce v gramotných kulturách, kde měli lidé identifikovat slovo (emoci), která odpovídá výrazu tváře na fotografii, nepodporuje tezi o univerzální platnosti mimických projevů emocí, protože slova pro jednotlivé emoce nemají dokonalý překlad. Způsob, jakým se emoce reprezentují v jazyce, je samozřejmě spíš produktem kultury než evoluce. Ale ve studiích dnes již více než dvaceti gramotných západních a východních kultur se úsudek většiny účastníků studie ohledně konkrétní emoce vždy shodoval. Navzdory překladatelským problémům nikdy nenastal případ, že by většina účastníků ve dvou různých kulturách přiřadila určitému výrazu tváře odlišnou emoci. Nikdy. A naše poznatky se samozřejmě neomezují na studie, kdy lidé označují fotografie jediným slovem. Na Nové Guineji jsme používali pro identifikaci emocí celé příběhy. Účastníci také sami emoce ztvárňovali. A v Japonsku jsme dokonce pohyby tváře měřili a zjistili jsme, že když jsou lidé sami, dochází u nich při pohledu na nepříjemné filmové záběry k pohybu stejných svalů obličeje, ať jde o Japonce nebo Američana.

Další kritik náš výzkum na Nové Guineji zpochybnil z důvodu, že jsme pracovali s příběhy popisujícími sociální situaci, místo abychom používali jednotlivá slova (pojmy).13 Tento kritik vycházel z názoru, že emoce jsou slova, což samozřejmě není pravda. Slova emoce reprezentují, ale nejsou to emoce samotné. Emoce jsou procesem, konkrétním druhem automatického ocenění (něčeho či někoho), které je ovlivněno evoluční a osobní minulostí jedince: cítíme, že se děje něco pro nás důležitého, a současně se nastartují určité fyziologické změny a emoční chování, pomocí kterých se s danou situací vypořádáme. Slova jsou jednou z možností, jak se s našimi emocemi vypořádat, a my používáme slova, když pociťujeme emoce. Ale nelze redukovat emoce na slova.

Nikdo přesně neví, jaké sdělení automaticky obdržíme, když uvidíme na tváři jiného člověka určitý výraz. Domnívám se dokonce, že to nejsou slova „hněv“ či „strach“, která nám vytanou na mysli, když se v takové situaci octneme. Používáme tato slova, když o emocích mluvíme. Častěji to bývá tak, že sdělení, které vnímáme, se podobá spíš tomu, co bylo obsahem našich příběhů: nikoliv abstraktní pojem, ale určitý pocit, co asi ten člověk udělá v příštím okamžiku nebo co bylo důvodem emoce, kterou na jeho tváři vidíme.

Existuje ještě další, úplně odlišný typ důkazu na podporu Darwinova tvrzení, že jsou mimické výrazy univerzální, že jsou produktem evoluce. Pokud není potřeba se výrazům emocí učit, pak by měli lidé od narození slepí projevovat podobné výrazy tváře jako lidé vidoucí. Za posledních šedesát let byla realizována celá řada studií, ve kterých se právě tento fakt opakovaně potvrdil, a to zejména u spontánních mimických výrazů.14

Poznatky z našich mezikulturních výzkumů poskytly podnět pro hledání odpovědí na spoustu dalších otázek o fungování mimických výrazů: Kolik různých výrazů tváře je člověk schopen vytvořit? Podávají výrazy tváře přesnou, anebo zavádějící informaci? Je každý pohyb ve tváři znakem určité emoce? Může člověk lhát svým výrazem stejně jako lže svými slovy? Najednou toho bylo tolik, co bylo potřeba zkoumat a zjistit. Dnes již máme na všechny tyto a mnohé další otázky odpovědi.

Zjistil jsem, kolik výrazů dokáže lidská tvář vytvořit – přes deset tisíc! – a identifikoval ty, které mají největší význam při vyjadřování emocí. Před více než dvaceti lety jsme s Wallym Friesenem vytvořili první atlas lidské tváře, systematický popis včetně fotografií a filmových záznamů o tom, jak měřit pohyby lidské tváře v anatomických termínech. V rámci této práce jsem se musel sám naučit, jak provádět ve tváři ty nejjemnější svalové pohyby. Když jsem chtěl ověřit, že mimický pohyb, který dělám, opravdu provádí určitý sval, dokonce jsem si vpíchl pod kůži jehlu a stimuloval daný sval elektrickým proudem, abych vyvolal jeho kontrakci. V roce 1978 jsme naši metodu pro měření svalových kontrakcí tváře zveřejnili pod názvem Kódovací systém mimiky tváře (Facial Action Coding System, zkráceně FACS). Dnes ji používají stovky vědců po celém světě, kteří se zabývají zkoumáním lidské mimiky, a počítačoví vědci se usilovně snaží procesy měření zautomatizovat a urychlit.15

Od té doby jsem již Kódovací systém mimiky tváře použil při studiu tisíců fotografií a desítek tisíc záběrů tváří z filmů nebo videozáznamů, přičemž jsem u každého výrazu měřil každý svalový pohyb. Zkoumal jsem emoce v rámci analýzy výrazů psychiatrických pacientů a výrazů pacientů s ischemickou chorobou srdeční. Studoval jsem i obyčejné lidi, kteří se objevili ve zprávách, například na televizní stanici CNN, a také při experimentech v mé laboratoři, kde jsem různé emoce provokoval.

Za posledních dvacet let jsem spolupracoval s dalšími vědci zkoumajícími, co se odehrává uvnitř našeho těla a v mozku, když se nám ve tváři zračí určitá emoce. Stejně jako existují různé výrazy tváře pro emoce hněvu, strachu, znechucení a smutku, existují zřejmě i odlišné „sady“ fyziologických změn v našich tělesných orgánech, které při různých emocích generují různé pocity. V současné době se vědci pokoušejí určit modely mozkové aktivity, které jsou základem jednotlivých emocí.16

Za použití Kódovacího systému mimiky tváře jsme identifikovali konkrétní znaky ve tváři člověka, které prozradí, že lže. Výrazným ukazatelem snahy o únik je to, co jsem označil termínem mikrovýraz – velmi rychlý mimický pohyb trvající méně než pětinu vteřiny, který odhaluje emoci, již se osoba snaží skrýt. Falešný výraz se u člověka prozradí řadou způsobů: výraz je zpravidla lehce asymetrický a na tváři se objeví a zmizí náhle. V rámci práce na projevech lži jsem spolupracoval se soudci, policisty, právníky, americkou FBI, CIA, ATF a podobnými institucemi v některých jiných zemích. Tak jsem získal možnost studovat výrazy tváře špionů, atentátníků, defraudantů, vrahů, zahraničních politických vůdců a dalších zajímavých osob, se kterými by akademický pracovník normálně nepřišel do styku.17

Když jsem byl asi v polovině psaní této knihy, dostal jsem příležitost strávit několik dnů s Jeho Svatostí dalajlamou a diskutovat s ním a skupinou dalších šesti vědců a filozofů na téma destruktivních emocí.18 Názory a výsledky práce účastníků této diskuse mě velmi obohatily a přivedly na některé nové myšlenky, které jsem do knihy začlenil. Poprvé jsem se setkal s buddhistickým pojetím emocí, které se od západního značně odlišuje. Překvapilo mě, že myšlenky, o kterých jsem psal v kapitole 2 a kapitole 3, se zčásti s buddhistickým názorem shodovaly. Kromě toho buddhistické pojetí nabízelo určité rozšíření a doladění mých idejí, což mě nakonec vedlo k tomu, že jsem zmíněné kapitoly značně přepracoval. Především jsem se ale od Jeho Svatosti dalajlamy učil, a to na různých úrovních, od úrovně zkušenostní po úroveň intelektuální, a jsem přesvědčen, že kniha díky těmto poznatkům získala na kvalitě.19 Nemá to být kniha o buddhistickém pojetí emocí, ale občas zmiňuji body, kde se naše pojetí překrývají, a také případy, kdy z naší diskuse vyplynul obzvlášť zajímavý poznatek.

Mezi nejaktivnější oblasti současného vědeckého výzkumu emocí patří mozkový mechanismus emocí.20 Poznatky, které zde prezentuji, vycházejí z tohoto výzkumu, ale ještě toho o mozku stále nevíme dost, a tak zatím na řadu otázek nemáme odpovědi. Máme spoustu poznatků o emocionálním chování, které poskytují odpovědi na některé z nejdůležitějších otázek o roli emocí v našem každodenním životě. Obsah následujících kapitol je primárně založen na mém vlastním výzkumu emocionálního chování, kdy jsem detailně pozoroval a analyzoval osoby v různých emocionálních situacích a v různých kulturách. Tak jsem zjistil, co by lidé podle mého názoru měli vědět, aby lépe chápali své emoce.

Ačkoliv základem idejí v této knize jsou vědecky podložené poznatky, zahrnul jsem i další poznatky, o kterých jsem přesvědčen, že jsou platné a užitečné, i když ještě vědecky nebyly prokázány. Probírám také některá témata, o která se lidé snažící se zlepšit svůj emocionální život obvykle zajímají. Práce na knize mi umožnila prohloubit své chápání emocí a doufám, že vám kniha přinese totéž.

02

KDY REAGUJEME EMOCIONÁLNĚ

Po většinu doby, u někoho možná neustále, emoce slouží dobře – mobilizují nás, abychom se vypořádali s důležitými životními situacemi, a poskytují různé druhy potěšení. Jenže někdy nám mohou způsobit i problémy. Stává se to tehdy, když je naše emocionální reakce nevhodná, což může nastat ve třech ohledech: Pociťujeme správnou (vhodnou) emoci, ale projevíme ji se špatnou intenzitou; například je odůvodněné mít obavy, ale projevili jsme je přehnaně, jsme vyděšení. Nebo cítíme správnou emoci, ale projevíme ji špatným způsobem, například hněv je odůvodněný, ale to, že jsme se uchýlili k zarytému mlčení, bylo kontraproduktivní a dětinské. V kapitole 4 vysvětlím možnosti, jak lze tyto první dva typy nevhodné emocionální reakce (špatnou intenzitu nebo špatný způsob projevení emocí) u sebe změnit. Zde a v kapitole 3 se zabývám třetím typem nevhodné reakce, kterou je těžší změnit, a je proto horší než obě předchozí. V tomto případě totiž nejde o příliš silnou emoci nebo nesprávně projevenou reakci, ale o zcela nesprávnou emoci. Vraťme se k příkladu se strachem. Problém nebude v tom, že bychom se báli přespříliš nebo svůj strach projevili nevhodně. Problémem je, že vůbec nebyl důvod začít se bát – ovšem to si obvykle uvědomíme až dodatečně.

Proč vlastně dojde ke spuštění nevhodné emoce? Můžeme takový nevhodný „spouštěč“ úplně eliminovat? Třeba nás někdo předběhne ve frontě: je možné, abychom se nezačali rozčilovat? A mohli bychom změnit svou emocionální reakci tak, že hněv nahradíme pobavením nebo pohrdáním? A pokud nedokážeme spouštěč emoce eliminovat ani změnit svou reakci na něj, mohli bychom alespoň oslabit jeho sílu tak, abychom nereagovali nepřiměřeně (nevhodně)?

Podobné otázky by se nevynořily, pokud bychom všichni reagovali na situace stejným způsobem. Pokud by každá událost vyvolala u každého stejnou emocionální reakci. Jenže tak tomu samozřejmě není. Někteří lidé mají strach z výšek, jiní nikoliv; někteří lidé oplakávali smrt princezny Diany, jako by byla jejich blízkou příbuznou, jiným to bylo úplně jedno. Přesto existují určité situace (spouštěče), generující stejnou emoci u každého. Například unikneme-li jen těsně dopravní nehodě, určitě zažijeme okamžik strachu. Jak k tomu dochází? Jak to, že má každý z nás vlastní unikátní sadu emočních spouštěčů a současně na jiné podněty reagujeme stejně jako všichni ostatní? Skoro každý se lekne, zvrhne-li se pod ním nečekaně židle, ale strach z létání má jen někdo. Některé spouštěče máme společné, stejně jako máme společné výrazy ve tváři při jednotlivých emocích, ale kromě toho existují spouštěče, které nejsou jen kulturně specifické, ale jsou specifické pro určitého jedince. Jak jsme vůbec přišli k těm emočním spouštěčům, které bychom raději neměli? Právě těmito otázkami se budu zabývat v této kapitole. Odpovědi na ně musíme znát, abychom mohli v následující kapitole přejít k ryze praktické otázce: zda můžeme změnit to, co naše emoce spouští.

Je dost obtížné na výše uvedené otázky odpovědět. Nemůžeme se podívat lidem do hlavy a zjistit, jak to je. Ani to nemůžeme zjistit tak (jak vysvětlím později), že bychom se lidí jednoduše zeptali, proč a kdy přesně zažívají určité emoce. Existují metody skenování mozkové aktivity, například magnetická rezonance, kdy je hlava člověka umístěna do speciálního přístroje, jenž v dvou- až třísekundových intervalech snímkuje právě aktivní části mozku. Bohužel z hlediska výzkumu spouštění emocí jsou to příliš dlouhé intervaly, protože emoce často vznikají během kratší doby než sekunda. A i kdyby měla magnetická rezonance potřebné časové rozlišení, neposkytla by nám mnoho poznatků, protože pouze identifikuje, které mozkové struktury jsou aktivní, nikoliv o jakou aktivitu jde.

Nemáme tedy k dispozici vědecké důkazy o tom, jak v našem mozku vznikají emoční spouštěče a zda je můžeme nějak odstranit (a možná bude trvat desítky let, než tyto vědecké odpovědi získáme). Z důkladné analýzy, jak a kdy se lidé chovají emocionálně, však můžeme vyvodit alespoň některé závěry. Odpovědi, které na základě takových pozorování nabízím, jsou jistě předběžné, ale mohou nám pomoci lépe se vypořádat s vlastními emocemi i emocionálními reakcemi druhých.

Nereagujeme emotivně na všechno; nejsme neustále v zajetí nějakých emocí. Emoce přicházejí a odcházejí. V jednom momentě emoci pociťujeme a v dalším už je pryč. Někteří lidé prožívají emoce intenzivněji než jiní (viz závěrečnou kapitolu). Ale i u těch nejemotivnějších osob existují časové úseky, kdy nepociťují emoce žádné. Někteří vědci tvrdí, že člověk prožívá neustále nějaké emoce. Prý ale mohou být tak slabé, že je vůbec nezaznamenáme nebo že neovlivní naše chování. Ale pokud jsou tak nepatrné, lze stejně dobře říci, že máme časové úseky bez emocí. (Mimochodem i lidé, kteří si myslí, že prožívají neustále nějaké emoce, připouštějí, že nejde vždy o ty stejné. Musí tedy také řešit problém, jak vysvětlit, proč v jednom okamžiku pociťují takovou emoci a v dalším okamžiku jinou.)

Za předpokladu, že ne každá minuta našeho života je „emocionální“, vyvstává otázka: Když reagujeme emocionálně – proč se to děje? Nejčastěji u nás emoce vznikají, cítíme-li (odůvodněně či neodůvodněně), že se stane něco zásadního pro náš život, pro naše blaho. Ať v pozitivním, či negativním slova smyslu. Není to jediný mechanismus vzniku emocí, ale je velmi důležitý, možná ústřední, a proto se teď na něj zaměříme. (Později vysvětlím dalších osm způsobů generování emocí.) Spočívá na jednoduché, ale zásadní myšlence: emoce se vyvinuly proto, abychom uměli pohotově reagovat v životně důležitých situacích.

Určitě znáte situaci, kdy jste v autě a náhle se objeví jiné auto, řítící se na vás. Zdá se, že do vás narazí. Vaše vědomé já je zrovna zaujato rozhovorem se spolujezdcem nebo pořadem v rádiu. V mžiku, aniž byste měli čas nad tím přemýšlet, tedy předtím, než vědomá část vaší mysli mohla záležitost prozkoumat, však pocítíte nebezpečí a strach.

V těch prvních milisekundách, kdy emoce vzniká, nás zcela přemůže a přímo ovlivňuje to, co uděláme, řekneme a co si myslíme. Bez uvažování, automaticky strhnete volant stranou, abyste zabránili srážce s druhým automobilem, a dupnete na brzdu. Současně se vám na tváři objeví výraz strachu – obočí stažené ke kořeni nosu, oči doširoka otevřené, koutky úst roztažené směrem ven. Srdce vám bije rychleji, začínáte se potit, do velkých svalů nohou se nahrnula krev. Mimochodem, stejný výraz tváře byste měli, i kdyby vedle vás nikdo neseděl, a stejně tak srdce vám začne bít rychleji, i když nevyvíjíte žádnou fyzickou námahu, která by si vyšší průtok krve vyžádala. Tyto reakce se objevily proto, že v průběhu evoluce bylo pro ostatní užitečné vědět, že cítíme nebezpečí, a rovněž bylo v případě pocitu strachu užitečné být fyzicky připraven na útěk.

Emoce nás připravují, abychom se vypořádali s danou situací bez nutnosti přemýšlet o tom, co máme dělat. Bezprostředně hrozící srážce s jiným vozidlem byste neunikli, kdybyste (alespoň podvědomě) neustále nemonitorovali své okolí a nehledali náznaky nebezpečí. Stejně tak byste nepřežili, kdybyste měli v okamžiku zjevného nebezpečí nejprve o situaci uvažovat. Emoce to udělají, aniž byste věděli, že se to děje – a většinou je to pro vaše dobro, jako například když uniknete srážce s druhým vozidlem.

Když nebezpečí pomine, stále ještě cítíte, že ve vás strach pulzuje. Trvá deset až patnáct vteřin, než tyto pocity vymizí, a nemůžete udělat mnoho pro to, abyste tuto dobu zkrátili. Emoce generují v částech našeho mozku změny, které nás mobilizují, abychom se vypořádali s tím, co emoce odstartovalo. Uvádějí do chodu změny v našem autonomním nervovém systému, který reguluje srdeční tep, dýchání, pocení a mnoho dalších tělesných procesů, připravujících nás na různé typy reakce. Emoce také vysílají signály – změny v našem výrazu tváře, v hlase nebo postoji. Tyto změny si nevybíráme, prostě se dějí.

Je-li emoce silná a nastane nečekaně, jako v příkladu hrozící srážky v autě, naše vzpomínka na emoční epizodu, když je po všem, nebude úplně přesná. Nemůžete totiž vědět, co váš mozek dělal, pomocí jakých procesů jste vlastně rozpoznali nebezpečí hrozící od protijedoucího auta. Budete si vědomi, že jste strhli volant a dupli na brzdu, ale nebudete si vědomi, že vám tváří probleskl určitý výraz. Budete v těle pociťovat nějaké pocity, ale jen obtížně byste je popsali. Nedokážete vysvětlit, jak jste vůbec dokázali rozpoznat nebezpečí, když jste byli pohrouženi do rozhovoru se spolujezdcem nebo do poslechu hudby z rádia. Je to tak: nejste schopni dosvědčit nebo usměrnit procesy, které vám zachránily život. Ale tato skvělá vlastnost emocí – že dokážou vznikat a obvykle i vznikají bez ohledu na to, zda si dané procesy uvědomujeme – může pracovat i proti nám. Když nás zaplaví nevhodná emocionální reakce. Později se k tomuto tématu vrátím podrobněji.

Kdyby celý proces probíhal pomaleji, možná bychom si uvědomovali, co se děje v našem mozku. A znali bychom i odpovědi na všechny otázky, které v této kapitole kladu. Jenže hrozící srážku s protijedoucím vozidlem bychom nepřežili, nebyli bychom totiž schopni dostatečně rychle zareagovat. Rozhodnutí nebo vyhodnocení, které v onom prvním okamžiku emoce udělá, je mimořádně rychlé a leží mimo naše uvědomování. Musíme mít automatické hodnotící mechanismy, které neustále monitorují svět okolo nás a zjišťují, zda se neděje něco důležitého pro naše blaho nebo přežití.

Až se dostaneme do stadia, kdy budeme opravdu schopni pozorovat v mozku činnost automatického vyhodnocování, předpokládám, že nalezneme více mechanismů, nikoliv jen jeden. Proto budu od nynějška používat v souvislosti s automatickými hodnotícími mechanismy (autoappraisers) množné číslo.3*

Téměř každý, kdo se dnes zabývá výzkumem emocí, bude souhlasit s tím, co jsem doposud napsal: 1) emoce jsou reakcí na věci, které se zdají být důležité pro naše blaho, a 2) emoce často vzniknou tak rychle, že si vůbec neuvědomujeme procesy v naší mysli, které je odstartovaly.1 Také výzkumy mozku potvrzují, co jsem doposud předestřel. Dokážeme velmi rychle, v řádu milisekund, provést komplexní vyhodnocení, aniž bychom si byli hodnotícího procesu vědomi.

Nyní zkusíme přeformulovat první sadu otázek o tom, proč mohou existovat jak univerzální, tak individuální spouštěče emocí. Na co jsou vlastně automatické hodnotící mechanismy citlivé a jak získávají citlivost na konkrétní spouštěče? Jak spouštěče emocí vlastně vzniknou? Odpovědi nám naznačí, proč a kdy u nás vznikají emoce. Také se nám vyjasní odpověď na otázku, proč nás někdy zaplaví emoce, které se nezdají vůbec vhodné, zatímco jindy naše emoce dokonale zapadají do toho, co se děje – a mohou nám dokonce zachránit život.

Odpovědi nám také řeknou, zda je možné změnit to, co emoce vyvolává. Například jestli můžeme udělat něco pro to, abychom už nezažívali strach, když se letadlo dostane do turbulencí. (Pilotům dopravních letadel se to daří proto, že jsou skoro vždy předem upozorněni palubními přístroji na blížící se oblast se zhoršeným počasím. Ale co kdyby nebyli upozorněni předem, pociťovali by pak strach? Nedokázal jsem žádného z pilotů přimět na tuto otázku odpovědět, ale letušky mi potvrdily, že opravdu chvilkový strach pociťují.) Co bychom měli dělat, abychom například již nepocítili impulz reagovat na zlobu zlobou? Je to nereálný cíl? Možná, že jediná věc, kterou můžeme udělat, je změnit citlivost našich automatických hodnotících mechanismů na určitý spouštěč. A možná i toto je víc, než můžeme dosáhnout. Brzy se k tomu dostaneme.

Nejprve ale k otázce: Na co jsou naše automatické hodnotící mechanismy citlivé? Částečně si to můžeme odvodit ze zkoumání, kdy u nás vznikají emoce. Většina toho, co o tomto tématu víme, nepochází z přímých pozorování, kdy lidé tu či onu emoci zažívají. Poznatky pocházejí z odpovědí v dotaznících, kde účastníci průzkumů uvádějí, kdy danou emoci pociťovali. Ve své poučné knize nazývá filozof Peter Goldie tento druh informací jako postracionalizující.2 Nechci tím hodnotu těchto informací znevažovat. Ovšem odpovědi, které lidé v dotaznících uvedou, mohou být nekompletní a podléhat jistým stereotypům. Je to podobné, jako když po nějaké emoční epizodě sami sobě vysvětlujeme, proč jsme se chovali určitým způsobem. Odpovědi totiž v mysli procházejí přes „filtry“ toho, co si lidé pamatují a čeho jsou si vědomi. S dotazníky je ještě jeden problém: co lidé vlastně chtějí sdělit ostatním. Nicméně odpovědi v dotaznících nám mohou i tak přinést hodně poznatků.

Můj někdejší student, psycholog Jerry Boucher kladl v 70. letech otázky o emocích lidem v Malajsii a v USA.3 O pár let později provedl můj kolega psycholog Klaus Scherer se spolupracovníky^4 podobný výzkum, kdy účastníky byli studenti z osmi různých západních zemí. Oba zjistili důkazy o univerzálnosti – v různých kulturách evokovaly stejné druhy spouštěčů stejné emoce. Oba také našli důkazy o kulturních rozdílnostech, a to v konkrétních událostech, které emoci vyvolaly. Například ve všech kulturách znamenala ztráta něčeho důležitého spouštěč smutku, ale konkrétní události udávané jako příčina se v jednotlivých kulturách lišily.

Jeden z Malajců v Boucherově studii vyprávěl o člověku, který právě zaslechl výzvu k modlitbě při významném muslimském svátku. „To ho rozesmutnilo, protože si vzpomněl na svoji ženu a děti doma ve vesnici, kde svátek slaví. On je teď v husté džungli, aby bránil svoji zem. Je ve službě jako voják a nemůže slavit náboženský svátek se svou ženou a dětmi [doma ve vesnici].“ Evropan v Schererově studii zase uvedl: „Vzpomněl jsem si na kamaráda ze školy, který zahynul při dopravní nehodě. Byl to výborný student a skvělý kluk. Tak zbytečně přišel o život – a proč?“ V obou příbězích figuruje téma ztráty, ale typy ztráty jsou různé.

Z mých vlastních výzkumů vyplývá i řada rozdílů mezi Američany – co u nich vyvolává smutek, hněv, strach, znechucení a tak dále. Samozřejmě v mnoha ohledech se spouštěče překrývají. Na některé věci reaguje emocionálně skoro každý – když se před vámi v tmavé uličce náhle zjeví postava s holí v ruce, určitě se polekáte. Ale moje žena se například bojí myší, zatímco já z nich strach nemám vůbec. Mě spolehlivě naštve, když je obsluha v restauraci pomalá, jí to nevadí v nejmenším. Takže tu máme opět problém: Jak je možné, že jsou naše automatické hodnotící mechanismy citlivé jak na emoční spouštěče, které lze najít všude, tedy na univerzální spouštěče, tak na spouštěče, které vyvolávají u jednotlivců různé emoce, a to i v rámci stejné kultury?

Když se nad tím zamyslíte, je zřejmé, že automatické hodnotící mechanismy musejí být citlivé na dva typy spouštěčů. S prvním typem souvisí potřeba prověřovat v okolí události, které se dějí každému z nás – události důležité pro blaho nebo přežití každého člověka. U každé emoce pak může existovat několik takových základních událostí (situací) – a tyto jsou uloženy v mozku každé lidské bytosti. Mohou být uloženy jako schéma, abstraktní koncept či kostra určité scény, u strachu například hrozba ublížení, u smutku nějaká významná ztráta. Stejně pravděpodobnou možností je, že nejsou uloženy v abstraktní podobě, ale jako konkrétní události. Například u strachu je to ztráta podpory nebo hrozba, že do nás něco narazí. U smutku by zase univerzálním spouštěčem mohla být ztráta milované osoby nebo osoby, na kterou jsme silně fixováni. Ještě nemáme k dispozici dostatek vědeckých důkazů, abychom stanovili, která z výše uvedených možností je správná. Z hlediska možnosti ovlivnit náš emoční život to ale stejně nemá velký vliv.

V průběhu svého života pak narazíme na spoustu různých událostí, které se naučíme interpretovat tak, že nás vystraší, rozhněvají, znechutí, rozesmutní, překvapí nebo potěší. Tyto situace si postupně „přidáváme“ k univerzální událostem, a rozšiřujeme tak spektrum situací, na které naše automatické hodnotící mechanismy reagují. Tyto „naučené“ události se mohou blízce nebo jen vzdáleně podobat univerzálně platným událostem. Jsou buď jejich rozvedením, nebo doplňkem. Neplatí stejně pro všechny lidi, ale mění se podle toho, co jedinec v životě zažívá. Když jsem koncem 60. let minulého století pracoval na Nové Guineji s příslušníky kultury doby kamenné, zjistil jsem, že se bojí především útoku divokého prasete. V městském prostředí USA se lidé více obávají útoku pouličního lupiče – ale oba případy představují hrozbu ublížení na zdraví.5

V jedné předchozí knize^6 jsme s kolegou Wallym Friesenem popsali scénáře sedmi emocí, o kterých jsme se domnívali, že jsou univerzální. Psycholog Richard Lazarus došel o něco později k podobným závěrům.7 Použil označení „základní vztahová témata“ (core relational themes), neboť byl názoru, že emoce se týkají v první řadě našich vztahů k ostatním lidem – což je bod, se kterým plně souhlasím (i když i „nevztahové“ situace typu západ slunce nebo zemětřesení jistě také vyvolávají emoce). Pojem téma je v tomto případě zvolen velice příhodně, protože pak můžeme hovořit o univerzálních tématech a variantách těchto témat, které se vyvíjejí v horizontu zkušeností každého člověka.

Když se střetneme s nějakým základním tématem, například se zážitkem, kdy se pod námi nečekaně zvrhne židle, vyvolá to v nás emoci bez nějakého dlouhého vyhodnocování. Avšak při hodnocení variant jednotlivých témat, které jsme se naučili v průběhu života, to může našim automatickým hodnotícím mechanismům trvat déle. Čím více je varianta vzdálena od základního tématu, tím déle to může trvat, až se nakonec dostaneme do stadia, kdy funguje reflektivní hodnocení.8 Při reflektivním hodnocení jsme si vědomi hodnotícího procesu, uvažujeme o tom, co se děje. Například někdo náhodou zaslechne, že se má u nich v práci propouštět. Bude uvažovat, zda by se ho to mohlo také týkat, a jak tak přemýšlí o potenciální hrozbě, začne mít strach. Nemůže si dovolit přijít o práci, potřebuje peníze na své živobytí. Událost je spojena s tématem ztráty podpory – což je podle mého konceptu jedním z témat u emoce strachu – ale je dost vzdálená od základního tématu, takže hodnocení není automatické, ale reflektivní. Do procesu je zapojena vědomá mysl.

Je tedy jasné, jak se u člověka vyvinou varianty – emoční spouštěče charakteristické právě pro něj. Naučíme se je postupně na základě svých konkrétních zkušeností (lupič nebo divoké prase). Ale jak jsme přišli k těm základním, univerzálním tématům? Jak dojde k tomu, že se nám uloží do mozku – aby na ně mohly naše automatické hodnotící mechanismy reagovat? Také se je naučíme, anebo je už „máme v sobě“? Zdědili jsme je, jsou výsledkem evoluce? Stojí za to se nad touto otázkou chvíli zamyslet. Odpověď totiž naznačí, do jaké míry je můžeme ovlivnit, případně odstranit. Bohužel zatím neexistují vědecké důkazy o způsobu nabytí univerzálních emocionálních témat. Představím vám ale dvě možné hypotézy a pak vysvětlím, proč bude zřejmě platit jen jedna z nich.

První hypotéza tvrdí, že to nejsou jen varianty, které se člověk naučí; také základní témata pro jednotlivé emoce jsou naučená. Vzhledem k tomu, že byla v různých kulturách zjištěna stejná témata, musí být založena na zkušenostech, které prožívá každý nebo téměř každý jedinec, a to v procesu takzvaného druhově konstantního učení (species-constant learning).

Vezměme si kupříkladu hněv. Každý asi zažil situaci, kdy chtěl nebo dělal něco, co bylo pro něj velice důležité, a někdo jiný mu v tom chtěl zabránit. A každý se v průběhu svého života naučí, že když se postaví zdroji takového vměšování – ohrozí-li ho nebo na něj zaútočí, podaří se někdy narušitele odradit. Jediné, co v nás podle této hypotézy musí být geneticky zakotveno, je touha uskutečňovat své cíle, schopnost ohrozit nebo útočit a schopnost poučit se z úspěchu, podaří-li se nám nějakou překážku odstranit. Připustíme-li existenci touhy a obou těchto schopností, můžeme předpokládat, že se lidé naučí v některých situacích překážky odstraňovat hrozbou nebo útokem na zdroj vměšování. Taková akce si vyžádá zvýšení srdečního tepu a zvýšený přívod krve do rukou (v očekávání, že je při útoku použijeme) – což jsou všechno známé složky emocionální reakce hněvu.9

Pokud jsou univerzální emocionální témata (reakce) naučená, pak by mělo být možné se je „odnaučit“. Naučíme-li se schéma hněvu, snad bychom se dokázali ho odnaučit. Při svých prvních vědeckých výzkumech jsem vycházel z předpokladu, že tomu tak je. Domníval jsem se, že každý aspekt emocí, včetně jejich spouštěčů, je sociálně naučený. Ale na základě svých vlastních výzkumů v oblasti univerzálnosti výrazů tváře a také poznatků dalších vědců jsem dospěl k jinému názoru. Učení není jediným zdrojem, který se podílí na našich emocích. Pomocí druhově konstantního učení například nelze vysvětlit, proč se mimika dětí od narození slepých nijak výrazně neliší od mimiky vidoucích dětí. Nelze pomocí něj ani vysvětlit, které svaly se zapojují při konkrétních výrazech. Například proč se při prožívání radosti člověku koutky úst zvedají a svaly kolem očí se stáhnou, a proč se tak děje na celém světě (přestože to občas není vidět, pokouší-li se lidé tento výraz skrýt). Druhově konstantní učení rovněž nemá vysvětlení pro naše nové poznatky o tom, že hněv, strach, smutek a znechucení se projevují různými změnami v srdečním tepu, pocení, teplotě pokožky a prokrvení (podrobněji viz kapitolu 4). Na základě zjištěných skutečností jsem byl nucen vyvodit závěr, že k formování našich emocionálních reakcí značnou měrou přispělo také naše evoluční dědictví. A pokud tomu tak je, sehrála zřejmě evoluce význačnou úlohu i při určování univerzálních témat, která emoce spouštějí. Témata jsou tedy daná, nikoliv získaná (osvojená učením); pouze varianty a zpracování těchto témat jsou naučené.10

Přirozený výběr bezpochyby formoval mnoho aspektů našeho života. Vezměte si náš typický znak – protistojný palec. Tento znak u většiny jiných živočichů nenajdete, tak jak k němu člověk přišel? Zřejmě kdysi velmi dávno ti z našich předků, kteří se díky jisté genetické odchylce s tímto užitečným znakem narodili, byli úspěšnější v rozmnožování, péči o své potomstvo, v lovení zvěře i boji proti predátorům. A tak zanechali následujícím generacím více potomstva, až nakonec časem měli tento znak prakticky všichni. Výskyt protistojného palce byl tedy selektován a nyní je součástí našeho genetického dědictví.

Podobnou úvahou jsem došel k hypotéze, že ti, kteří reagovali na narušení svého jednání rázným protiútokem a vysílali o svém záměru jasný signál (hněv), s větší pravděpodobností uspěli v konkurenci, ať se jednalo o potravu nebo o partnera. Měli více potomků a v průběhu času zakořenilo téma hněvu i v ostatních.

Rozdíl mezi dvěma popsanými vysvětleními univerzálních témat – druhově konstantní učení a evoluce – spočívá v tom, kdy se podle nich určité věci udály. Evoluční vysvětlení nás ohledně vzniku těchto schémat (a jiných stránek emocí, které budu popisovat v dalších kapitolách) odkazuje na vzdálenou minulost našich prapředků. Druhově konstantní učení připouští, že některé části tématu hněvu (snaha o prosazení cíle) vznikly v průběhu evoluce, ale jiné části tématu hněvu (odstranění překážek prostřednictvím hrozby nebo útoku) se člověk naučí v rámci svého individuálního života. Všichni se prostě naučí stejné věci, a proto jsou univerzální.

Považuji za velmi nepravděpodobné, že by přirozený výběr nezafungoval u něčeho tak důležitého a klíčového pro náš život, jako jsou mechanismy spouštění emocí. Přicházíme na svět dobře připravení, se stále se rozvíjející citlivostí na události, které byly důležité pro přežití našeho druhu v dávných prostředích lovců a sběračů. Témata, na jejichž základě automatické hodnotící mechanismy neustále prohledávají naše okolí, obvykle aniž bychom si to uvědomovali, jsou výsledkem selekce v průběhu evoluce.

Důkazy na podporu této hypotézy nalezneme v sérii vynikajících studií švédského psychologa Arneho Ohmana.11 Argumentoval tím, že po většinu naší evoluční historie představovali hadi a pavouci značné nebezpečí. Ti z našich předků, kteří se rychle naučili, že jsou nebezpeční, a vyhýbali se jim, měli větší šanci přežít a vychovat potomstvo, než ti, u kterých se strach před hady a pavouky vyvinul pomaleji. Jsme-li skutečně evolucí připraveni mít strach z hrozeb pramenících v minulosti, pak se dnešní lidé rychleji naučí bát hadů a pavouků než květin, hub či geometrických těles. A přesně to Ohman ve své studii prokázal.

Ohman spojil elektrický šok – v odborné terminologii nepodmíněný stimul, neboť vyvolává emocionální vzruch i bez procesu učení – se stimulem relevantním pro strach (had nebo pavouk) nebo stimulem nerelevantním pro strach (hřib, květina nebo geometrický objekt). Zatímco u elektrického šoku spárovaného s relevantním stimulem stačilo jediné použití šoku, aby následně stimul (had nebo pavouk) u účastníků vyvolal strach i bez elektrického šoku, u elektrického šoku spárovaného s květinou, hřibem nebo geometrickým tělesem to vyžadovalo víceré spárování, než se vyvolala příslušná emoce. Také se ukázalo, že strach z hadů a pavouků u účastníků přetrvával, kdežto strach v reakci na květinu, hřib nebo geometrické těleso časem zmizel.4*

Samozřejmě se i v dnešní době a prostředí bojíme hadů a pavouků. Lze tedy opravdu vysvětlit Ohmanovy výsledky evolucí? Kdyby platil opak, pak by museli lidé reagovat na jiné nebezpečné předměty v našem současném prostředí, například zbraně nebo elektrické zásuvky, stejně jako na pavouky a hady. Ale toto Ohman nepotvrdil. Vyvolat automatický strach ze zbraní a elektrických zásuvek trvalo zhruba stejně dlouho jako u květin, hub a geometrických těles. Zbraně a elektrické zásuvky se v našem prostředí ještě nevyskytují dostatečně dlouho, aby se z nich díky přirozenému výběru staly univerzální spouštěče emoce strachu.12

Ve své mimořádně předvídavé knize Výraz emocí u člověka a u zvířat (The Expression of the Emotions in Man and Animals) popsal Charles Darwin experiment s hadem, který provedl již před více než sto lety – a dokonale zapadá do současné vědecké Ohmanovy práce.

Přiblížil jsem v zoologické zahradě tvář co nejblíž k tlustému sklu, za nímž ležela zmije útočná, s pevným odhodláním neucuknout, kdyby na mě had zaútočil. Ale jakmile zmije zaútočila, mé předsevzetí se rozplynulo a já uskočil s překvapivou rychlostí o dva tři kroky zpátky. Můj rozum a vůle byly bezmocné proti představě nebezpečí, které jsem nikdy nezažil.13

Darwinův experiment ukazuje, jak málo je racionální úvaha schopna zabránit reakci na vrozené téma strachu. K tomuto problému se ještě vrátím.

Není jisté, zda tato emocionální témata fungují jako aktivní spouštěče před vlastním zážitkem, který je spojuje s určitým emocionálním výsledkem. Připomeňme si, že v Ohmanově výzkumu byl nutný určitý zážitek, aby se had či pavouk stal spouštěčem strachu. Při prvním setkání nezpůsobovala tato zvířata strach. Vyžadovalo to sice pouze jedno propojení s nepříjemným výsledkem, aby se stali spouštěči (elektrický šok), ale přece alespoň jedno propojení bylo nutné. Možná to tak ale vždy neplatí – neboť Darwin popsal, jak se hadů bál i bez jakékoliv předchozí přímé zkušenosti s nimi. Z praktického hlediska není důležité, zda je pro zavedení emocionálního tématu nutné určité množství učení, nebo zda některá témata nevyžadují přímou zkušenost, abychom na ně byli citliví. V obou případech těžíme ze zkušenosti našeho druhu na této planetě – rychle reagujeme na spouštěče, které jsou důležité pro naše přežití.

Jsem přesvědčen, že jednou z nejvýraznějších vlastností emocí je to, že události, které emoce spouštějí, jsou ovlivněny nejen naší individuální zkušeností, ale také minulostí lidstva jako celku.14 Jak to výstižně vyjádřil Richard Lazarus, emoce odrážejí „moudrost věků“. Týká se to jak emocionálních témat, tak reakcí na emoce. Automatické hodnotící mechanismy pátrají po událostech důležitých pro přežití, a to nejen nás coby jednotlivců, ale i našich předků, lovců a sběračů.

Někdy reagujeme emocionálně na věci, které byly pro náš život důležité kdysi, ale teď už relevantní nejsou. Varianty jednotlivých témat, které rozšiřují a konkretizují oblast spadající pod naše automatické hodnotící mechanismy, se naučíme ve velmi raném věku – některé již v batolecím období, jiné později v dětství. Pak někdy zjišťujeme, že reagujeme nepřiměřeně na věci, které v nás dříve vzbuzovaly hněv, strach nebo odpor, avšak nyní v dospělém věku považujeme takové reakce za nevhodné. Existuje větší pravděpodobnost, že při raném učení emočních spouštěčů se dopustíme omylu – jednoduše proto, že naše učící mechanismy ještě nebyly dobře vyvinuté. Jenže co se naučíme v raném věku, může mít velký potenciální vliv i později a může klást větší odpor „odnaučení“ než věci, které si osvojíme v pozdějším věku. (S tímto předpokladem pracuje řada metod psychoterapie a potvrdily ho také mnohé výzkumy.)

Automatické hodnotící mechanismy jsou velmi výkonné. Bez našeho vědomého vnímání nepřetržitě monitorují okolí a pátrají po tématech a variantách událostí, které by mohly mít význam pro naše přežití. Abych použil počítačovou metaforu: tyto mechanismy skenují prostředí a hledají vše, co se podobá objektům uloženým v naší databázi emočních výstrah (emotion alert database). Na obsahu této databáze se podílí jednak náš biologický základ daný přirozeným výběrem, jednak naše individuální zkušenosti.15

Připomeňme si, že výstrahy zapsané v databázi díky přirozenému výběru nemusejí přímo sloužit jako spouštěče; mohou být jakousi přípravnou půdou, umožňující zanést rychleji do databáze některé další spouštěče. Řada psychologů se zabývá příbuznou problematikou: jak automatické hodnotící mechanismy u nových událostí určí, zda odpovídají některé z položek v databázi. Mám jisté pochyby ohledně závěrů, ke kterým došli, neboť jejich poznatky jsou založeny na tom, co jim lidé řeknou – a nikdo z nás si není plně vědom, co provádí jeho mysl v okamžiku automatického hodnotícího procesu. Jejich výzkum poskytuje zajímavé poznatky o způsobu, jak lidé vysvětlují důvody své emocionální reakce. Každopádně tyto hypotézy nemají přímý vliv na teorii, kterou dále rozvádím – na co reagujeme emocionálně.

Tato databáze není uzavřená, informace se do ní mohou přidávat pořád.16 Během života se setkáváme s novými událostmi, které automatický hodnotící mechanismus může označit jako podobné některému tématu nebo variantě v databázi uložené. A když toto nastane, spustí se příslušná emoce. Jak výslovně zdůrazňuje psycholog Nico Frijda, varianty (jak je nazývám) nejsou pouze výsledky předchozích přímých zkušeností, ale často se jedná o nové stimuly, které se zdají být relevantní z hlediska věcí, jež jsou pro nás důležité – Frijda nazývá tyto věci obavami (concerns).17

Protože nemusíme věnovat vědomou pozornost sledování událostí, které jsou emočními spouštěči, můžeme své vědomé procesy zaměřit jinam. (Pokud bychom se vědomě zabývali zkoumáním a sledováním, zda nenastane nějaká emocionální událost, byl by to znak duševní poruchy, jak vysvětlím dále.) Jakmile jsme se naučili řídit auto, už to pak provádíme automaticky a můžeme svou pozornost věnovat rozhovoru se spolujezdcem, poslouchání rádia, úvahám o nadcházející události a podobně. Když potřebujeme odbočit, nemusíme přerušit konverzaci, abychom se zařadili do správného pruhu. A stejně pak když se objeví nebezpečí, uděláme správnou věc. To je jedna z úžasných věcí na emocích a hlavní důvod, proč jsou prospěšné.

Bohužel ne všechno, na co takto reagujeme, je vždy přiměřené či vhodné v našem současném prostředí. Budeme-li na dovolené v zemi, kde se jezdí na opačné straně, mohl by nám automatický hodnotící mechanismus přivodit smrt – při zahýbání nebo sjíždění z kruhového objezdu bychom zareagovali špatně. A tak si nemůžeme povídat ani poslouchat rádio. Musíme vědomě jednat „proti“ svým automatickým rozhodnutím. Někdy obdobně zjistíme, že se emocionálně nacházíme v jiné „zemi“, v jiném prostředí, než na jaké jsou naše automatické hodnotící mechanismy zvyklé. Pak může být naše emocionální reakce nevhodná vzhledem k tomu, co se děje.

Nebyl by to až tak velký problém, kdyby naše automatické hodnotící mechanismy nefungovaly tak neuvěřitelně rychle. Kdyby byly pomalejší, nebyly by tak užitečné, ale vznikl by časový prostor, abychom si uvědomili, co v nás vzbuzuje dané emoce. Díky vědomému vyhodnocení bychom dokázali proces vzniku emoce zastavit, pokud by pro nás v dané situaci nebyla vhodná nebo užitečná. Příroda nám ale takovou možnost nedává. Kdyby se v průběhu historie vývoje našeho druhu ukázalo výhodnějším mít pomalé a nikoliv rychlé hodnotící mechanismy, pak bychom je prostě měli.

Emoce sice bývají nejčastěji spouštěny automatickými mechanismy, ale není to jediný způsob jejich vzniku. Podívejme se nyní na dalších osm způsobů. Některé z nich poskytují více příležitostí kontrolovat, zda vznik emoce připustíme, nebo nikoliv.

Někdy emoce vzniknou na základě reflektivního hodnocení, kdy vědomě vnímáme, co se děje, ale nejsme si jistí, co to znamená. Situace se vyvíjí, naše pochopení postupuje, a náhle něco „secvakne“ – zapadne do naší databáze emočních výstrah – a kontrolu převezmou automatické hodnotící mechanismy. Reflektivní hodnocení nastupuje u nejasných situací, na které nejsou naše hodnotící mechanismy ještě „naladěny“. Například se seznámíte s člověkem, který začne vyprávět o svém životě, a není jasné, proč to vypráví nebo co tím sleduje. Uvažujete o jeho slovech a snažíte se jim přijít na kloub. V určitém bodě si však uvědomíte, že tento člověk ohrožuje vaši práci, čímž se spustí automatické hodnotící mechanismy, a vy začnete pociťovat strach nebo hněv, případně jinou související emoci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odhalené emoce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.