Copyright © Wilbur Smith, 1995

Translation © Václav Vanduch, 1995

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE SEVENTH SCROLL přeložil Václav Vanduch

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 1995

shop@alpress.cz

Vydání druhé, 2015

ISBN 978-80-7466-920-0 (ePub)

ISBN 978-80-7466-921-7 (mobi)

Ocenění Řeky bohů

„Epos o sexu, smrti a intrikách v Údolí králů… bohatě napsáno… nabito událostmi… výborné.“

WEEKEND TELEGRAPH

„Úžasně mytická látka… uváděné příběhy jsou skvělé.“

TIMES LITERARY SUPPLEMENT

„Evokativní na nejvyšší míru… Smithův popis neztrácí na síle ani po 500 stranách… /Řeka bohů/ má neochabující náboj.“

OBSERVER

„Velké dobrodružství… V této velkolepé novele, překypující vášněmi, zlobou, zradou, barbarstvím a vzrušením bez konce, nenajdete hluchá místa. Děj je líčen čistými a dokonalými barvami.“

WASHINGTON POST

Tento román věnuji své drahé manželce a vzácné společnici Niso. Dokud jsem tě nepoznal, nevěděl jsem, co znamená být šťastný. Nyní mi vyplňuješ každý den svou láskou, smíchem a štěstím. S tebou po boku bych s pohrdáním odmítl postavení krále.

Šero se přikradlo z pouště a propůjčilo dunám purpurový nádech. Jako těžký plyšový závěs utlumilo veškeré zvuky a uspalo večer do naprosté nehybnosti.

Stáli na hřebenu písečné duny a pozorovali oázu a osady kolem ní. Datlové palmy čněly vysoko nad bílými staveními pod rovnými střechami. Stromy převyšovaly veškeré stavby s výjimkou islámské mešity a kostela koptských křesťanů, jež coby pevnosti víry okupovaly protilehlé břehy jezera.

Vodní hladina potemněla. Blízko u břehu, porostlého rákosem, dokončilo hejno kachen přistávací manévr a na hladině se objevily bílé stopy zčeřené vody.

Muž se ženou tvořili nesourodý pár. On, v jehož vlasech prokvétajících stříbrem se zachytily poslední sluneční paprsky, byl vysoký, ale věk ho již mírně nachýlil k zemi. Jí bylo něco málo přes dvacet. Byla štíhlá, hbitá a pohybovala se s překypující živostí. Spona vzadu na krku s námahou držela pohromadě její husté kučeravé vlasy.

„Je čas jít. Alia už bude čekat.“ Usmál se na ni měkce. Byla to jeho druhá žena. Když ho opustila první manželka, zdálo se mu, že s ní do hrobu odešlo i sluneční světlo. Závěrečná etapa životního štěstí přišla naprosto nečekaně, ale tato okolnost nebyla důležitá. Měl krásnou ženu a měl svou práci. Byl šťastný a spokojený.

Náhle se od něj odtrhla, uvolnila sponu a hustým černým vlasům dopřála volnost. Zasmála se čistým zvonivým smíchem. Sbíhala dolů po příkrém čele duny a dlouhá sukně překážela v pohybu jejím rozkmitaným nohám. Byly snědé a tvarované do krásy. Až do půlky svahu se jí dařilo udržovat rovnováhu, ale pak ji přemohla gravitace, upadla a skutálela se dolů. Seděla na úpatí duny a se smíchem vytřepávala z vlasů písek.

Shora ji pobaveně sledoval manžel. Dokázala se chovat vážně a důstojně, ale občas vyváděla jako dítě. Sám nevěděl, kterému projevu má dát přednost, ale cítil, že ji miluje takovou, jaká je.

„Teď je řada na tobě!“ volala k němu nahoru. Rozvážně ji následoval. Do jeho pohybů se již vkrádala ztuhlost pokročilého věku, přesto se dokázal udržet na nohou. Zvedl ji, ale nepolíbil. Pocítil silné nutkání udělat to, ale neslučovalo by se to s arabskými zvyky, které nepřipouštěly veřejně projevit přízeň osobě druhého pohlaví, i kdyby šlo o milovanou manželku.

Než zamířili k vesnici, uhladila si oblečení a upravila vlasy. Obcházeli ostrůvky rákosu a po zrádných polorozpadlých můstcích přecházeli zavodňovací kanály. Venkované vracející se z polí je míjeli s pozdravy hluboké úcty.

„Salaam alaikum, doktari!“ Mír s tebou, doktore. Měli respekt ke všem vzdělaným mužům, ale jeho si vážili za laskavost, kterou jim a jejich rodinám už léta prokazoval. Mnozí z nich pracovali již pro jeho otce. Skutečnost, že byli většinou muslimové a on křesťan, poznamenala jejich vztahy jen nepatrně.

Ve vilce je přivítala podmračená hospodyně Alia. „Jdete pozdě,“ hubovala je. „Vždycky přijdete pozdě. Proč nechodíte v čas jako slušní lidé? Máme tady postavení, které je potřeba udržovat.“

„Jako vždy máte pravdu,“ škádlil ji. „Co bychom si počali bez vaší péče?“ Poslal Aliu domů. Odcházela a mračením se pokoušela zastřít svoji lásku a starost o něho.

Na terase snědli jednoduchou večeři. Nějaké datle, olivy a nekvašený chléb s kozím sýrem. Když skončili, byla už tma a nad pouští zářily hvězdy jako jasné svíce.

„Royano,“ nahnul se přes stůl a pohladil jí ruku, „je čas začít pracovat.“ Vstal a dveřmi z terasy vešel do své pracovny.

Royana Al Simma přistoupila k vysokému železnému sejfu u vzdálenější stěny pracovny a nastavila kombinaci zámku. Trezor působil nepřirozeně mezi starodávnými soškami a uměleckými předměty z vybavení hrobek, v místnosti plné starých knih a svitků. To všechno představovalo Duraidovu celoživotní sbírku.

V okamžiku, kdy se těžké železné dveře otevřely dokořán, Royana bezděčně ucouvla o krok zpátky. Pokaždé ji ovanul záchvěv posvátné úcty, když pohlédla na pozůstatek dávných dob. Nic na tom neměnila ani skutečnost, že od posledního zhlédnutí ji dělil interval několika hodin.

„Sedmý pergamen,“ šeptla a sbírala odvahu, aby se ho dokázala dotknout. Svitek starý téměř čtyři tisíce let napsal génius, který přesáhl svou dobu, a přestože byl věky proměněn dávno v prach, uznávala ho stejně jako svého manžela.

Jeho slova zůstala nesmrtelná. Mluvila k ní jasnou řečí ze záhrobí rajských polí, ze sídla velké trojice – Osirise, Isis a Hora –, v niž věřila stejně oddaně jako v jinou daleko mladší trojici.

Donesla svitek k dlouhému stolu. Duraid zvedl oči od poznámek, a když před něj pokládala dokument, zahlédla v nich záblesk stejného mystického rozpoložení, jaké před chvilkou také zažívala. Třebaže se zabýval fotografiemi a mikrofilmy a svitek nepotřeboval, chtěl ho mít při práci před sebou. Jako by při studiu textu musel cítit neviditelnou přítomnost dávného autora.

Rychle se uklidnil a opět se z něj stal střízlivě uvažující vědec. „Drahá, máš lepší oči než já,“ pravil. „Co ti říká tenhle ten znak?“

Nahnula se mu přes rameno, zaostřila na hieroglyf na fotografii a chvíli ho zkoumavě pozorovala. Pak vzala z manželovy ruky lupu a znak znovu pečlivě prohlédla pod zvětšovacím sklem.

„Zdá se, že Taita si vymyslel další kryptogram jen proto, aby nás zmátl.“ O dávném písaři mluvila jako o milém příteli, který žije a dýchá a s nímž je čas od času těžké pořízení, protože je tahá za nos.

„Tak to máme k rozluštění další hádanku,“ prohlásil Duraid se zřejmým potěšením. Oblíbil si tuhle nadčasovou hru – stala se jeho životní prací.

Častokrát spolu bádali v chladu noci a býval to čas, kdy se jim práce dařila nejlépe. Občas hovořili arabsky a hned nato anglicky. Oba jazyky považovali za rovnocenné. Méně často se domlouvali francouzsky, třetím jazykem, který běžně ovládali. Oba studovali daleko od pravého Egypta, v Anglii a ve Spojených státech. Výraz „pravý Egypt“, který Taita tak často opakoval ve svých svitcích, si Royana zamilovala.

V mnoha směrech cítila s tímto pradávným Egypťanem zvláštní spřízněnost. Koneckonců pocházela z přímé linie jeho krve. Coby koptská křesťanka neměla nic z arabské krve, která ovládla Egypt teprve nedávno, před pouhými čtrnácti stoletími. Arabové byli čerství usedlíci v pravém Egyptě a její rodokmen sahal daleko do časů faraonů a velkých pyramid.

Duraid připravil v deset hodin kávu. Ohřívač s dřevěným uhlím zapálila Alia, ještě než odešla do vesnice ke své rodině. Malé šálky do poloviny naplněné hrubě mletou kávou zalil vařící vodou. Popíjeli silný sladký nápoj a povídali si jako staří přátelé.

Royaně by se takové označení vzájemného vztahu docela zamlouvalo. Znala Duraida od chvíle, kdy se vrátila z Anglie s čerstvým doktorátem archeologie a získala místo v oddělení starověku, které řídil.

Stala se jeho asistentkou v době, kdy v Údolí králů odkryl hrobku královny Lostris, datovanou do roku 1780 před Kristem.

Společně prožívali zklamání, že hrob byl kdysi dávno vykraden a všechny poklady zmizely. Úžasné nástěnné malby, pokrývající stěny a stropy, představovaly vše, co z bohatství zbylo.

Royana právě fotografovala malby a vtom ze zdi za podstavcem, na kterém kdysi stával sarkofág, odpadl kus omítky a odhalil výklenek s deseti alabastrovými nádobami. Každá z nich skrývala papyrový svitek, který popsal a uložil Taita, královnin otrok.

Od této chvíle se jejich životy zdánlivě odvíjely kolem útržků papyru. Přes poškození a částečný rozklad zůstaly svitky po téměř čtyřech tisíciletích pozoruhodně zachovalé.

Obsahovaly fascinující příběh národa přepadeného silným nepřítelem, který byl vyzbrojený válečnými vozy, taženými koňmi. Pro Egypťany té doby byli koně i vozy naprosto neznámé. Lidé od Nilu drcení hordami Hyksósů prchali ze země. Pod vedením královny Lostris putovali proti proudu velké řeky na jih, až téměř k jejím pramenům do etiopské vysočiny. A zde, uprostřed hrozivých hor, pohřbila královna Lostris mumifikované tělo svého manžela faraona Mamose, kterého zabil v bitvě hyksóský bojovník.

Mnohem později přivedla Lostris svůj lid zpátky do milovaného Egypta. Nelítostná africká divočina vychovala z Egypťanů tvrdé válečníky, kteří se vyzbrojeni vlastními vozy a koňmi vyřítili z nilských kataraktů a postavili se nájezdníkům. Nakonec nad Hyksósy dokázali zvítězit a vyrvali jim dvojitou korunu Horního a Dolního Egypta.

Tento příběh v Royaně rozezníval nejniternější struny samotného bytí a fascinoval ji čím dál víc s každým rozluštěným hieroglyfem, který starý otrok na papyrus napsal.

Poslední roky trávili celé noci nad svitky, přes den jim na to nezbýval čas. Ke své oblíbené činnosti se vraceli po skončení běžných denních povinností v Káhirském muzeu. Dílo se konečně blížilo ke zdárnému konci. Zbývalo pouze rozluštit sedmý svitek, ale právě tato část vzácných písemností byla záhadná. Autor popsal svitek mnoha tajuplnými zkratkami a natolik matoucími informacemi, že byly téměř nerozluštitelné. Některé z používaných symbolů nebyly nikdy dříve uvedeny v žádném z tisíců textů, které se jim za ta léta dostaly do rukou. Bylo zřejmé, že Taita nechtěl, aby obsah zaznamenaný na pergamenu přečetly jiné oči než oči jeho milované královny. Byl to jeho poslední dar, který si měla vzít s sebou do hrobu.

Řešení vyžadovalo jejich veškerou zkušenost, fantazii a vynalézavost. Nakonec se rýsoval v dohledu i závěr tohoto úkolu. Překlad měl sice plno mezer a obsahoval místa, o kterých nemohli s jistotou tvrdit, že správně pochopili jejich význam, ale dařilo se jim poskládat části rukopisu tak, že začínali vnímat jeho základní rysy. Stejně jako kosti neznámého tvora vypovídají mnoho o stavbě a velikosti těla, dával text tušit svůj účel a význam.

Duraid srkal kávu a pokyvoval hlavou. „Děsí mě to,“ pravil jako již tolikrát. „Máme velkou odpovědnost za to, co se stane s údaji, které se nám podaří dešifrovat. Kdyby se dostaly do nesprávných rukou…“ Upil kávu, povzdychl si a pokračoval. „A když s nimi přijdeme za správnými lidmi, uvěří nám? Budou důvěřovat informacím starým čtyři tisíce let?“

„Proč bychom za někým chodili?“ zeptala se Royana podrážděným hlasem. „Proč nemůžeme udělat sami, co je potřeba?“ V podobných situacích byl rozdíl mezi nimi nejvýraznější. Zatímco on zastupoval opatrnost stáří, z ní sršelo impulzivní mládí.

„Ty nic nechápeš,“ odbyl její námitku. Pokaždé ji štvalo, když jí tohle řekl, když s ní jednal podobně, jako zacházeli ostatní Arabové se svými ženami ve svém beznadějně mužském světě. Poznala jiný svět, ten západní, a v něm se ženy dožadovaly a také domohly spravedlnosti a byly rovnocenné mužům. Nyní cítila, že uvázla někde uprostřed mezi oběma těmito světy.

Royanina matka je Angličanka. V těžkých letech po druhé světové válce pracovala na britské ambasádě v Káhiře. Zde také potkala mladého důstojníka sloužícího ve štábu plukovníka Násira. Provdala se za něho, ale nebyl to vydařený svazek, nevydržel ani do Royaniny dospělosti.

Matka trvala na tom, že se dítě musí narodit jako britský občan, a tak se před porodem vrátila do Anglie, do rodného domu v Yorku. Po rozvodu rodičů navštěvovala Royana na matčino naléhání anglickou školu, ale každé prázdniny trávila u otce v Káhiře. Jeho kariéra se rozvíjela závratným tempem a nakonec dosáhl významného postavení v řadách úředníků Mubarakovy vlády. Láska k otci zapříčinila, že se považovala více za Egypťanku než za Angličanku.

Otec také zařídil její sňatek s Duraidem Al Simmou. Byla to poslední věc, kterou pro ni stačil před smrtí udělat. Věděla, že umírá, a tak ve svém srdci nedokázala najít dost bezcitnosti a rozhodnosti, aby ho neposlechla. Veškeré její moderní vzdělání se v ní bouřilo proti staromódní koptské tradici domluvených svateb, ale její výchova, rodina a náboženství se postavily proti ní. Musela souhlasit.

Zpočátku se děsila, že manželství s Duraidem bude nesnesitelné, ale čas její obavy vyvrátil. Mohlo se vyvinout ve zcela spokojený a klidný svazek nebýt romantické lásky, kterou zažila na univerzitě. Poměr s Davidem skončil bolestí v srdci poté, co ji opustil a oženil se s blonďatou Angličankou, kterou mu vybrali rodiče.

Vážila si Duraida a měla ho ráda, ale v noci nedokázala zaplašit vzpomínky na dotyky stejně mladého a pevného těla, jako bylo to její.

Duraid mluvil dál, ale Royana ho neposlouchala, až po hodné chvíli ho začala zase plně vnímat. „Nedávno jsem hovořil s ministrem, ale nezdá se, že by mi uvěřil. Vypadá to, jako by ho Nahoot dokázal přesvědčit, že jsem se pomátl.“ Smutně se pousmál. Nahoot Guddabi byl ministrův ctižádostivý zástupce a měl výborné konexe. „Ministr se vyjádřil v tom smyslu, že nejsou k dispozici žádné vládní peníze a že si budu muset sehnat finance zvenčí. Prošel jsem seznam možných sponzorů a zredukoval ho na čtyři jména. Jedním z nich je pochopitelně muzeum Getty, ale dobře víš, že nerad spolupracuju s velkou odosobněnou institucí. Nejraději se zodpovídám jednomu člověku, protože od něho se dají čekat rychlá rozhodnutí.“ Nic z toho, co říkal, pro ni nebylo nové, ale povinná poslušnost jí kázala, aby mu naslouchala.

„Dále přichází v úvahu Schiller. Má peníze a zajímá se o věc, ale neznám ho natolik, abych mu mohl bezvýhradně důvěřovat.“ Odmlčel se a Royana, jež podobné úvahy vyslechla snad stokrát, by mohla klidně pokračovat místo něho.

„A co ten Američan? Je to proslavený sběratel,“ předešla směr jeho dalších úvah.

„S Peterem Walshem je těžké pořízení, jeho vášeň hromadit z něj dělá muže bez skrupulí. Trochu mě děsí.“

„Takže kdo nám zbývá?“ zeptala se.

Neřekl nic, odpověď znali dobře oba. Místo toho obrátil pozornost zpět k věcem ležícím na stole.

„Vypadají tak nevinně, tak nenápadně. Starý papyrusový svitek, pár fotografií, poznámkové bloky a výpisy z počítače. Těžko si představit, že ve špatných rukou by mohly být tak nebezpečné.“ Znovu si povzdychl. „Bohužel. Možná by se daly označit za smrtelně nebezpečné.“

Usmál se. „Už je dost pozdě, začínám fantazírovat. Budeme ještě pracovat? Na obavy máme dost času. Nejdříve musíme dokončit překlad a taky vyluštit celý rébus, který nám připravil ten fiškus Taita.“

Z hromádky fotografií před sebou zvedl horní snímek. Byl na něm výtah ze střední části svitku. „Nejhorší je, že poničená místa na papyru jsou tam, kde právě jsou.“ Nasadil si brýle a začal nahlas předčítat.

„Cesta, která vede tam, kde sídlí Hapi, má mnoho schodů. S velkými potížemi a nesmírným úsilím jsme dosáhli druhého stupně a zůstali stát, protože právě zde dostal princ božské vnuknutí. Ve snu ho navštívil jeho otec, mrtvý bůh faraon, a pravil mu: Cestoval jsem dlouho a jsem unavený. Zde je místo, kde spočinu navěky.“

Duraid odložil brýle a pohlédl přes stůl na Royanu. „Druhý stupeň. Proč najednou tak precizní popis místa? Proč přestal být Taita zničehonic rafinovaný?“

„Vraťme se k družicovým snímkům,“ navrhla a přitáhla si blíž lesklou fotografii. Duraid obešel stůl a postavil se za ni.

„Zdá se mi logické, že přirozenou překážku, která je v rokli zastavila, tvořila skupina vodopádů nebo peřejí. Pokud by to měl být druhý katarakt, pak to musí být tady…“ Royanin ukazováček se zastavil v místě, kde se úzký had řeky prořezával temným masivem skal, svírajících tok z obou stran.

V té chvíli něco odvedlo Royaninu pozornost. Zvedla hlavu. „Poslouchej!“ sykla hlasem plným náhlé obavy.

„Co se děje?“ Duraid vzhlédl od dokumentu.

„Pes,“ odpověděla.

„Zatracený čokl,“ ulevil si. „Celou noc bude zase ňafat. Už jsem si víckrát říkal, že se ho zbavím.“

Hned nato zhasla světla.

Pohltila je temnota. Tiché brumlání stařičkého naftového generátoru v kůlně na konci nedalekého palmového hájku najednou odumřelo. Zvuk se stal natolik součástí noci v oáze, že si ho uvědomili, teprve když utichl.

Dveřmi dopadalo dovnitř slabé světlo hvězdné oblohy. Oči se mu začínaly pomalu přizpůsobovat. Duraid přešel místnost, z police vedle dveří sundal petrolejovou lampu, která tam čekala na podobnou příležitost, zapálil ji a pohlédl na Royanu za stolem. Ve tváři měla výraz odevzdanosti.

„Budu se muset podívat dolů…“

„Duraide,“ přerušila ho, „ten pes!“

Chvíli se zaposlouchal do noci a jeho oči prozrazovaly mírné znepokojení. Štěkot ustal.

„Není třeba se něčeho bát,“ uklidňoval ji a odcházel ke dveřím.

Royana, aniž věděla proč, za ním volala: „Duraide, buď opatrný!“

Odpověděl strohým odmítavým gestem a vykročil na terasu.

Stín na mřížoví terasy na okamžik považovala za pohyb vinné révy rozvlněné větrem z pouště, ale noc byla klidná. Pak rozeznala lidskou postavu plížící se rychlými kroky zezadu k Duraidovi, který právě obcházel jezírko uprostřed terasy vydlážděné kameny.

„Duraide!“ vykřikla varovně. Otočil se a zvedl lampu.

„Kdo jste?“ zvolal. „Co tu chcete?“

Vetřelec šel mlčky dál. Kolem nohou mu plandala tradiční dlouhá dishdasha a hlavu měl omotanou bílou látkou zvanou ghutra, jejíž cíp mu zakrýval obličej.

Muž byl k Royaně otočený zády, a tak nemohla vidět nůž v jeho pravé ruce, ale pohyb ruky směřující na manželovo břicho nepřehlédla. Duraid zasténal a zkroutil se bolestí. Útočník vytáhl nůž z rány a chtěl znovu bodnout, ale Duraid pustil lampu a stačil mu ruku zadržet.

Plamen lampy chvíli blikal a poté začal skomírat. Muži zápasili v šeru, přesto Royana viděla, jak na manželově košili narůstá temná skvrna.

„Utíkej!“ zakřičel na ni. „Zavolej pomoc! Neudržím ho!“ Znala Duraidovu mírnou povahu, byl to jemný muž knih a vědy. Pochopila, že je to nerovný souboj.

„Běž! Prosím tě! Zachraň se!“ Duraid dál zoufale svíral mužovu ruku, ale z jeho hlasu poznala, že mu ubývá sil.

Šok ji na několik příštích vteřin úplně paralyzoval, že nebyla schopná jakékoliv činnosti. Konečně se probrala z omámení a vyrazila ke dveřím. Hrůza a potřeba přivést manželovi pomoc jí dodaly nečekanou sílu. Terasu přeběhla svižně jako kočka, zatímco Duraid držel útočníka, aby jí nemohl zabránit v cestě.

Přehoupla se přes nízkou kamennou zídku, dělící terasu od hájku, a málem padla do náruče jinému muži. Vykřikla a pokoušela se mu vykroutit. Byla téměř volná, když na tváři ucítila jeho prsty. Hrábl po ní rukou a zachytil tenkou bavlněnou halenku.

Royana zahlédla nůž. Dlouhá stříbřitá čepel, lesknoucí se odrazem světla hvězd, ji vyprovokovala k novému úsilí. Látka povolila a ona byla volná. Přesto se včas nedokázala vyhnout noži. Ostří ji zasáhlo do paže. Měla dojem, jako by ji v tu chvíli uštkl had. V panickém strachu vykopla nohou směrem k muži. Cítila, že ho zasáhla do rozkroku. Vnímala i sílu nárazu, kterou pocítila až v koleni. Protivník vykřikl a klesl k zemi.

Konečně úplně volná vběhla mezi palmy. Zpočátku postrádal její útěk jakýkoli směr nebo úmysl. Zkrátka se musela co nejrychleji dostat kamkoli, kam ji nohy donesou. Po chvíli šíleného běhu přece jen ovládla paniku a ohlédla se. Nikdo ji nepronásledoval. Zpomalila, aby šetřila síly. Po paži jí plynul teplý pramínek a po kapkách stékal z konečků prstů na zem. Uvědomila si, že je to krev.

Zastavila se kousek od jezera, zády se opřela o drsný kmen palmy, utrhla pruh látky z roztržené blůzy a spěšně si ovazovala paži. Třásla se strachem a námahou z běhu tak silně, že nemohla ovládnout ani zdravou ruku a rozechvělé nemotorné prsty ji nechtěly poslouchat. Teprve pomocí zubů dokázala utáhnout uzel provizorního obvazu. Krvácení téměř ustalo.

Nevěděla, kterým směrem se má vydat, dokud mezi kmeny nezahlédla slabé světlo lampy v okně Aliiny chýše za blízkým zavodňovacím kanálem. Odlepila se od palmového kmene a zamířila tam. Neušla ani sto kroků a zaslechla za sebou arabsky: „Jusufe, objevils nějaké stopy po té ženě?“

Ve stejném okamžiku před ní z temnoty vyšlehlo světlo elektrické svítilny a zazněla odpověď: „Ne, nic jsem nenašel.“

Stačilo pár vteřin a vběhla by tomu muži přímo do rukou. Přikrčila se k zemi a zoufale se rozhlížela. Z palmového háje se k ní po pěšině, po které právě přiběhla, blížilo druhé světlo. Zřejmě to byl muž, kterého nakopla. Musel se rychle zotavit, podle pohybů světelného kužele šel lehce a svižně.

Byla obklíčena ze dvou stran, a tak se vrátila k jezeru. Někde tam ve tmě vedla cesta. Rozhodla se k ní dostat v naději, že snad potká náhodné vozidlo. Klopýtala po nerovném terénu a upadla. Rozbila si kolena, ale rychle vyskočila a spěchala dál. Když zakopla podruhé, levá ruka, která instinktivně vystřelila kupředu, narazila na hladký kámen ne větší než pomeranč. Sebrala ho a šla dál. Zbraň v ruce jí dodávala alespoň trochu sebedůvěry.

Zraněná paže začínala bolet, ale strach o Duraida ji hnal kupředu. Tušila, že jeho zranění musí být vážné. Přece viděla sílu i směr, jakým byla rána vedena. Musí mu přivést pomoc. Muži se svítilnami zatím pročesávali palmový hájek a vzdálenost mezi ní a jimi se zkracovala. Slyšela, že na sebe opět volají.

Konečně se dostala k cestě. Slabě vzlykla uvolněním, vyškrábala se z příkopu a pod nohama ucítila štěrkový povrch. Roztřesené nohy ji stěží nesly. Zamířila k vesnici.

Ještě než došla k prvnímu zákrutu cesty, mezi stromy zahlédla zvolna se blížící zář reflektorů. Středem cesty jim vyběhla vstříc.

„Pomoc!“ volala arabsky. „Prosím, pomozte mi!“

Ze zatáčky vyjel vůz. Než ji oslnila světla, stačila si všimnout, že je to malý, tmavě zbarvený fiat. Zůstala stát uprostřed silnice v ostrém světle jako na divadelní scéně a mávala na řidiče, aby zastavil.

Auto zůstalo stát těsně před ní. Rozběhla se k řidiči a zatáhla za kliku. „Prosím, musíte mi pomoct…“

Dveře se pootevřely a pak prudce vystřelily, až ztratila rovnováhu. Neznámý muž vyskočil ven a uchopil ji za zraněnou ruku. Poté ji táhl k vozu a otevíral zadní dveře.

„Jusufe! Bacheete!“ volal. „Už ji mám.“ Zaslechla výkřiky uspokojení a světla svítilen zamířila k nim. Tlačil ji hlavu dolů, aby ji dostal na zadní sedadlo. Uvědomila si, že v dlani stále svírá kámen. Vzepřela se, prudce se otočila a kamenem udeřila muže do hlavy, jak nejsilněji mohla. Zasáhla ho přímo do spánku. Bez hlesu klesl k zemi a nehýbal se.

Royana upustila kámen a rozběhla se. Po několika krocích si uvědomila, že utíká ve světle baterek svých pronásledovatelů, kteří tak mohli dobře sledovat každý její krok. Muži spustili křik a téměř současně vyrazili z palmového háje na cestu.

Ohlédla se a zjistila, že ji rychle dohánějí. Zbývá jí jediné – musí zmizet. Zničehonic zahnula a napůl skluzem sjela po náspu dolů. Ocitla se po pás v jezeře.

Zmatená náhlou tmou ztratila orientaci. Vůbec ji nenapadlo, že odbočila právě v místech, kde cesta vede při samém okraji vody. Pochopila, že nemůže nahoru. Dobře věděla, že dál od břehu jsou v jezeře husté ostrůvky z papyru a rákosí, kde se mohla ukrýt.

Brodila se vodou, dokud ji příkrý sklon dna nepřiměl plavat. Sukně, která jí překážela, a zraněná paže jí vnutily prapodivný těžkopádný styl, jenž by se dal jen stěží nějak pojmenovat. Plavala klidně a její kradmé a pomalé pohyby nenechávaly na hladině žádné stopy. V okamžiku, kdy se muži dostali do míst, odkud sklouzla z břehu dolů, byla už na kraji hustého rákosí.

Plavala ještě kousíček do houštiny a pak se postavila. Dříve než jí voda zaplavila nosní dírky, ucítila pod nohama kluzké bahnité dno. S tváří odvrácenou od břehu strnula. Nad hladinou jí trčela vrchní polovina hlavy. Věděla, že její tmavé vlasy nebudou odrážet světlo pátrajících svítilen.

Třebaže měla vodu i v uších, nejasně slyšela vzrušené hlasy mužů na cestě. Svítilny zamířili na hladinu a očima pečlivě pročesávali rákosí. Na okamžik jí světelný kužel osvítil vyčnívající temeno hlavy. Nadechla se a chtěla se ponořit, ale světlo pokračovalo v započaté dráze. Pochopila, že si jí nevšimli.

Skutečnost, že ji nezahlédli, ji natolik osmělila, že se odvážila trochu vynořit. S jedním uchem nad vodou slyšela zřetelněji, co si muži na břehu povídají.

Mluvili arabsky a podařilo se jí rozeznat hlas muže, kterého nazývali Bacheet. Zřejmě to byl jejich vůdce, protože udílel příkazy.

„Jusufe, dojdi tam a vytáhni tu děvku ven.“

Slyšela, jak Jusuf klouže dolů po břehu a pak šplíchnutí vody, jak dopadl na hladinu.

„Dál, Jusufe,“ nařizoval Bacheet. „Tam do rákosí, kam svítím baterkou.“

„Je tu velká hloubka. Víš dobře, že neumím plavat.“

„Támhle je! Přímo před tebou, v rákosí. Vidím její hlavu,“ naváděl ho Bacheet. Royana v hrůze, že ji skutečně zahlédl, zajela pod hladinu, jak nejhlouběji mohla.

Jusuf se s hlasitým šploucháním začal brodit k rákosí, kde zmizela její hlava. Okolní ticho najednou prolomil nenadálý lomoz a hluk. Jusufa vystrašil natolik, že začal křičet: „Džinové! Bože, ochraňuj mě!“ Ke ztemnělé obloze se vzneslo hejno kachen a hlučný pleskot jejich křídel slábl ve tmě nad jezerem.

Jusuf se vydal na spěšný ústup a žádné Bacheetovy kletby ho nemohly donutit, aby pokračoval v pátrání.

„Žena není tak důležitá jako svitek,“ hájil se, když vylézal na břeh. „Bez svitku peníze nedostaneme a ji najdeme kdykoliv.“

Royana, s hlavou už zase nad vodou, se otočila a hleděla za světlem, které mířilo k zaparkovanému fiatu se zapnutými reflektory. Pak zaslechla bouchání zavíraných dveří a slábnoucí hluk motoru. Vůz odjížděl směrem k jejich vile.

Byla příliš vystrašená, aby dokázala opustit úkryt. Obávala se, že některý z jejích pronásledovatelů zůstal na břehu a čeká, kdy se ukáže. Stála na špičkách a vodní vlnky jí smáčely rty. Třásla se víc strachy než chladem, rozhodnutá počkat ve vodě do rozednění.

Mnohem později, když na noční obloze uviděla rostoucí zář požáru a blýskání plamenů mezi stromy, zapomněla na strach a dovlekla se ke břehu.

Klečela v bahně, roztřesená nezvládnutelnou zimnicí, a těžce dýchala, vysílená prožitou hrůzou, námahou a ztrátou krve. Přes prameny mokrých vlasů a vodu, která z nich crčela, zírala na plameny.

„Náš dům!“ vykřikla téměř neslyšně. „Duraid! Proboha, ne! Ne!“

Ani nevěděla, jak se dostala na cestu. Pomalu se ploužila k hořícímu domu.

Před odbočkou k vile řidič vypnul světla a nechal auto bez motoru tiše dojet až k terase. Tam zastavil.

Muži vystoupili z vozu a po kamenných schůdcích vyšli na terasu. Duraidovo tělo stále leželo vedle jezírka, kde ho Bacheet nechal. Minuli ho bez povšimnutí a vstoupili do tmavé studovny.

Bacheet položil na stůl levnou nákupní tašku.

„Už jsme ztratili hodně času. Musíme si pospíšit.“

„Je to Jusufova vina,“ ozval se šofér fiatu. „Nechal tu ženu utéct.“

„Tys ji mohl zastavit na cestě,“ zavrčel na něj Jusuf, „a nevedl sis o nic lépe.“

„Dost řečí!“ umlčel je oba Bacheet. „Jestli chcete dostat zaplaceno, tak už žádné hlouposti.“

Světlo Bacheetovy baterky se zastavilo na svitku ležícím na stole. „To je on.“ Byl si jistý, viděl jeho fotografii a nemohl se mýlit. „Chtějí všechno – mapy, fotografie a také knihy a papíry. Vše, co leží na stole a co potřebovali k práci. Nezapomeňte na nic.“

Spěšně nacpali věci do tašky a Bacheet ji důkladně zavřel.

„A teď doktari. Přineste ho sem.“

Bacheetovi společníci vyšli ven a zastavili se nad tělem. Uchopili ho za chodidla a přes celou terasu ho táhli do pracovny. Duraidovi poskakovala hlava bezvládně po kamenech a nechávala na dláždění dlouhou vlhkou šmouhu od krve, zřetelně se lesknoucí ve světle svítilen.

„Přineste lampu!“ přikázal Bacheet. Jusuf se vrátil na terasu pro petrolejku. Ležela tam, kde ji Duraid upustil. Plamen už dávno zhasl. Bacheet si ji přiložil k uchu a zatřepal s ní.

„Je plná,“ konstatoval s uspokojením a odšrouboval uzávěr. „To bychom měli,“ obrátil se ke společníkům. „Odneste tašku do vozu.“

Muži spěšně odešli a Bacheet polil petrolejem z lampy Duraidovo tělo. Zbytkem postříkal knihy a rukopisy na policích a v knihovně.

Prázdnou lampu hodil na podlahu, zvedl lem hábitu a vytáhl krabičku zápalek. Škrtl a hořící sirku přidržel u knihovny v místech, kde se pramínek petroleje vpíjel do dřeva. Chytil okamžitě a plamen olízl listy rukopisů. Černé zkroucené okraje papíru s gustem požíraly vlastní obsah. Bacheet přistoupil až k Duraidovi, poté zapálil další sirku a hodil ji na mužovu zakrvácenou a petrolejem nasáklou košili.

Na mužově hrudníku se roztančila skupinka modrých bludiček. Jak oheň prohoříval bavlněnou látkou a dostával se na kůži, plamínky rostly a měnily barvu. Když se nad jejich plápolavými hřebínky objevily spirály kouře, byly jasně oranžové.

Bacheet vyběhl ze dveří na terasu a po schodech sešel k autu. Sotva dosedl na zadní sedadlo, řidič naplno sešlápl plyn a fiat vyrazil do noci.

Duraida probudila bolest. Byla tak intenzivní, že ho přivedla zpátky ze vzdálených končin okraje života, kam již neodvratně směřoval.

Zasténal. První co si uvědomil, sotva nabyl vědomí, byl zápach vlastního hořícího těla. Pak záchvat bolesti udeřil naplno a křečovitý třes ovládl celé jeho tělo. Otevřel oči a podíval se na sebe.

Zčernalé oblečení na něm planulo a bolest, jakou kdy v životě zažil, nebyla nic proti tomu, co cítil nyní. Matně si uvědomoval, že místnost kolem je plná plamenů. Přes kouř a převalující se vlny žáru stěží rozeznával obrysy dveří.

Bolest byla nesnesitelná a jen si přál, aby skončila co nejdříve. Chtěl zemřít okamžitě, aby jí nebyl vydán napospas ani o vteřinu déle. Pak si vzpomněl na Royanu. Zčernalými popálenými rty se pokoušel vyslovit její jméno, ale marně. Myšlenka na ni mu přece jen dodala tolik síly, aby se pohnul. Převalil se na bok a žár napadl až doposud chráněná záda. Znovu hlasitě zasténal a překulil se o kousek blíže ke dveřím.

Každý pohyb představoval nezměrné úsilí a vyvolával nový záchvat nepředstavitelné bolesti. Když se ocitl zase na zádech, cítil, že otevřenými dveřmi dovnitř proudí čerstvý vzduch, jenž živí plameny. Z posledních sil se nadechl a svěží studený větřík z pouště vyburcoval tělo k další činnosti. Síly mu vystačily právě na to, aby se překulil přes práh na chladnou dlážděnou terasu.

Chvíli ležel bez hnutí a pak si uvědomil, že jeho tělo a zbytky oděvu na něm ještě hoří. Chabě se plácal po hrudi, ale už to nebyly ruce, čím se snažil oheň uhasit. Zbyly z nich černé ohořelé pařáty.

Vzpomněl si na jezírko. Myšlenka, že chladná voda uhasí trýzeň mučeného těla, ho hnala dál. Jako had s přeraženou páteří se trhavě plazil po kamenné terase.

Dusil ho odporný pach vlastního spáleného těla a přidušeně kašlal, přesto se s houževnatou vytrvalostí plížil směrem k jezírku. Naposled se převalil a spadl do vody. Ozval se sykot a bledé obláčky páry mu zastřely výhled. Na okamžik si myslel, že oslepl, ale vzápětí upadl do temna bezvědomí. Na kamenné obrubě bazénu ulpěly kousky spálené kůže.

Když se mu vrátilo vědomí a byl schopný zvednout hlavu, uviděl na vzdálenějším konci terasy postavu, která potácivě vystoupala po schodech ze zahrady.

Nejprve považoval vidinu za výplod agonie, ale když plameny hořícího domu lépe osvětlily postavu, poznal Royanu. Mokré rozcuchané vlasy jí zakrývaly tvář a z roztrhaného oděvu, pokrytého zelenými řasami, kapalo bahno a voda z jezera. Přes zablácený hadr, ovázaný kolem pravé paže, prosakovala krev zředěná špinavou vodou dorůžova.

Nevšimla si ho. Zastavila se uprostřed terasy a zkamenělá hrůzou hleděla do žhavé výhně. Zůstal Duraid uvnitř? Ráda by se o tom přesvědčila, ale žár působil jako neviditelná pevná stěna, která nepřipouštěla, aby se k ní někdo přiblížil. V následujícím okamžiku se prohořelá střecha vilky s rachotem propadla do ohnivého pekla a k nočnímu nebi vyšlehl sloup plamenů a jisker. Couvala zpátky a zdviženýma rukama si chránila obličej před lavinou rozžhaveného vzduchu.

Duraid se na ni pokoušel zavolat, ale ze spáleného hrdla nevyšel ani hlásek. Royana se otočila a začala sestupovat z terasy dolů. Určitě jde pro pomoc, napadlo ho. Nadlidským úsilím přinutil spálená ústa vydat zvuk podobný vranímu zakrákání.

Royana se otočila a zahlédla ho. Vykřikla. Hlava, kterou uviděla, nepatřila lidské bytosti. Odvrátila se. Bez vlasů, které sežehl oheň, a s cáry spálené kůže, visícími z lící a brady, mezi nimiž jako dírami v černé seškvařené masce prosvítala živá tkáň, připomínal monstrum.

„Royano,“ zakrákal sotva srozumitelným hlasem a natáhl k ní prosebně ruku. Rozběhla se k jezírku a uchopila ji.

„Proboha, co ti to udělali?“ vzlykala. Pokusila se ho dostat z vody. Uchopila Duraida za ruku, ale část seškvařené kůže se svlékla a zůstala jí v dlani jako zbytky obludné gumové rukavice. Z vody trčely krvavé drápy – nahé a živé.

Royana klesla na kolena, nahnula se přes okraj a pokoušela se ho obejmout. Cítila, že nemá dost síly, aby vytáhla jeho zmučené tělo nahoru, a taky mu nechtěla působit další bolest. Mohla ho jen držet a konejšit. Pochopila, že umírá. Žádný člověk by nedokázal přežít taková děsivá zranění.

„Co nevidět přijdou lidé a pomohou nám,“ šeptala mu tiše. „Někdo určitě zahlédl požár. Buď statečný, pomoc tu bude každou chvíli.“

Mučený bolestí a touhou promluvit se křečovitě svíjel v jejích rukách.

„Svitek?“ hlesl téměř nesrozumitelně. Royana pohlédla na plameny hltající zbytky domu a zavrtěla hlavou.

„Je pryč,“ řekla. „Shořel, nebo ho ukradli.“

„Nevzdávej to,“ zamumlal. „Celá naše práce…“

„Je pryč,“ opakovala. „Nikdo nám neuvěří bez…“

„Ne!“ protestoval slabě, ale rozhodně. „Kvůli mně. Je to moje poslední…“

„To neříkej,“ prosila ho. „Zase budeš v pořádku.“

„Slib mi to!“ trval na svém. „Slibuješ?“

„Nemáme sponzora. Sama to nezvládnu.“

„Harper!“ odpověděl. Royana se nahnula blíž, až se uchem dotkla jeho rtů zdeformovaných ohněm. „Harper,“ opakoval. „Silný… tvrdý… chytrý chlap.“ Tentokrát porozuměla. Samozřejmě Harper. Byl čtvrtý na jeho seznamu sponzorů, jež přicházeli v úvahu. Ačkoliv figuroval na posledním místě, věděla od začátku, že je to jejich favorit. Znala manželovo obrácené pořadí hodnot. Nicholas Quenton-Harper byla jeho první volba. Ne nadarmo o něm často mluvil s uznáním a chválou, někdy dokonce i s úctou.

„Co mu ale řeknu? Vždyť mě nezná. Jak ho přesvědčím, když sedmý svitek zmizel?“

„Věř mu,“ zašeptal. „Je to dobrý člověk, důvěřuj mu. Slib mi to!“ Poslední žádost byla vyslovena s výzvou, kterou nešlo odmítnout.

Royana si vzpomněla na poznámkový blok, který zůstal v  bytě na předměstí Káhiry, a na Taitovy zprávy uložené na disku v počítači. Všechno není ztraceno. „Ano, miláčku,“ souhlasila. „Udělám, co si přeješ. Slibuju ti to.“

Jeho zmrzačená tvář nebyla schopná vyjádřit jakýkoliv lidský výraz, ale v chraptivém šepotu se ozval náznak uspokojení. „Květinko moje!“ Hlava mu klesla dopředu. Skonal.

Když ji vesničané našli, stále klečela u jezírka, objímala manžela a šeptem k němu hovořila. Tou dobou již nasycené plameny zmíraly a bledé světlo jitra vítězilo nad jejich slábnoucí září.

Pohřebního obřadu v kostele se zúčastnili všichni starší zaměstnanci muzea a celé oddělení antiky. Dokonce i Atalan Abu Sin, ministr kultury a cestovního ruchu a Duraidův nadřízený, přijel z Káhiry v černém klimatizovaném mercedesu.

Připojil se ke smutečnímu aktu, přestože byl muslim. Nahoot Guddabi stál vedle svého strýce. Jeho matka byla nejmladší ministrova sestra. Jak Duraid nejednou sarkasticky poznamenal, dokázala plně kompenzovat synův nedostatek kvalifikace a zkušeností v oboru archeologie i jeho nepatřičnost pro zastávání vysokého úřadu.

Byl parný den. Venkovní teplota se ustálila vysoko nad třiceti stupni a v šeré lodi koptského chrámu bylo k zalknutí. Černě oděný kněz monotónním hlasem odříkával starodávné obřadní litanie. Royaně se zdálo, že se v hustém oblaku kadidla každou chvíli udusí. Stehy na pravé paži ji nesnesitelně pálily. Při pohledu na dlouhou černou rakev, stojící před zdobným a bohatě zlaceným oltářem, se jí pokaždé vybavila Duraidova spálená tvář. Cítila, jak se s ní lavice naklání, a pokaždé se musela zachytit, aby nespadla.

Konečně obřad skončil, a tak mohla prchnout ven na čerstvý vzduch a na sluneční světlo. Povinnosti jí zdaleka nekončily. Jako hlavní pozůstalé jí ve smutečním průvodu náleželo místo hned za rakví. Cestou přes palmový háj došli ke hřbitovu. Tam je v rodinném mauzoleu očekávalo manželovo příbuzenstvo.

Ještě než Atalan Abu Sin odjel zpět do Káhiry, přistoupil k Royaně, podal jí ruku a pronesl pár soustrastných slov. „Stala se strašná věc. Osobně jsem intervenoval u ministra vnitra. Pochytají tu bandu, která to má na svědomí, to mi věřte. Pořádně si odpočiňte, než se vrátíte do práce,“ dodal.

„V pondělí budu ve své kanceláři,“ odpověděla Royana.

Z náprsní kapsy černého dvouřadového saka vytáhl Atalan diář a chvíli v něm listoval. Teprve až si něco poznamenal, opět pohlédl na Royanu a řekl: „Tak to za mnou přijďte na ministerstvo. Ve čtyři odpoledne.“

Zatímco odcházel k čekajícímu mercedesu, jeho synovec Nahoot Guddabi vystoupil z řady a projevil Royaně soustrast. Měl nažloutlou pleť a černé oči mu lemovaly stíny se skvrnami kakaové barvy, ale výška, bezchybně ušitý oblek, husté vlnité vlasy a neuvěřitelně bílé zuby mu propůjčovaly nepopiratelnou eleganci. Šířil kolem sebe jemnou vůni drahého parfému a tvářil se vážně a smutně.

„Duraid byl dobrý člověk, opravdu jsem si ho vážil,“ pravil. Royana pokývla hlavou a nechala jeho očividné pokrytectví bez odpovědi. Mezi Duraidem a zástupcem ministra bylo sympatií poskrovnu. Nikdy Nahootovi nedovolil cokoli dělat s Taitovými svitky a zvláště sedmý svitek před ním skrýval, jak se dalo. Ten také zavdal příčinu k jejich vzájemnému zahořklému nepřátelství.

„Royano, doufám, že se budete ucházet o místo ředitele,“ pokračoval. „Pro tu práci máte nejlepší kvalifikaci.“

„Díky, Nahoote, jste velice laskavý, ale ještě jsem neměla možnost uvažovat, co bude dál. A vy na to místo nemíníte aspirovat?“

„Ale samozřejmě,“ přikývl. „To ovšem neznamená, že by také nemohl někdo jiný. Možná mi ho vyfouknete přímo před nosem.“ Samolibě se usmál. Dobře věděl, jak vysoké trumfy drží v rukou. On synovec ministra a ona žena v arabském prostředí. „Přátelská rivalita, souhlasíte?“ zeptal se.

„Ano, přátelé,“ odpověděla se smutným úsměvem. „Budu potřebovat každého přítele, kterého se mi poštěstí v budoucnu najít.“

„Dobře víte, že jich máte dost. Každý v oddělení vás má rád.“ Konečně kousek pravdy, pomyslela si. „Mohu vás vzít zpátky do Káhiry?“ bez potíží přešel na jiné téma. „Jsem si jistý, že mi to strýček nebude mít za zlé.“

„Díky, Nahoote, ale mám tu svůj vůz. Kromě toho musím ještě do zítřka zůstat v oáze a vyřídit pár Duraidových záležitostí.“ Nebyla to pravda. Chystala se odjet do svého bytu v Gize ještě týž večer, ale nechtěla, aniž věděla proč, aby Nahoot znal její záměry.

„Tak tedy na shledanou v pondělí v muzeu.“

Royana opustila oázu, jakmile se zbavila manželových příbuzných, přátel jeho rodiny a také vesničanů, z nichž mnozí pro Duraidovu rodinu pracovali po celý život. Cítila se opuštěná. Otupěla všemi těmi kondolencemi a zbožnými radami, které nedávaly žádný smysl a nepřinášely úlevu.

Ani pozdě odpoledne nebyla cesta pouští prázdná. Byl pátek, předvečer šabatu, a v obou směrech proudily po asfaltové silnici nepřetržité kolony vozidel. Zraněnou ruku vytáhla ze šátku, aby jí nepřekážela v řízení, a přes drobné potíže jela docela rychle. Bylo něco po páté hodině, když se v dálce šedožluté pustiny objevil zelený pruh. Signalizoval začátek úzkého pásu zavlažované a obdělávané půdy podél Nilu, hlavní egyptské tepny.

Doprava jako vždy houstla úměrně se zmenšující se vzdáleností od hlavního města. Než se dostala k obytnému komplexu v Gize, byla již tma. Z oken jejího bytu byl výhled na řeku a na monumentální kamenné památníky, které se proti večernímu nebi vypínaly do výše. Pro ni ztělesňovaly duši a historii rodné země.

Duraidův zelený renault zaparkovala v podzemní garáži a výtahem vyjela do nejvyššího poschodí budovy.

Odemkla dveře bytu a na prahu zůstala stát jako zkoprnělá. Obývací pokoj byl v troskách, dokonce byly shrnuté i koberce a obrazy strhány ze stěn. Jako ve snu prošla mezi rozbitým nábytkem a roztříštěnými ornamenty. Pohlédla do ložnice a zjistila, že ani té se pohroma nevyhnula. Dveře skříní zely dokořán. Na podlaze ležely její šaty, Duraidovy svršky a křídlo dveří bylo vytržené z pantů. Převrácené postele, vyházené polštáře a stažená prostěradla dokreslovaly obraz zkázy.

Z koupelny ucítila směs vůní parfémů a kosmetiky. Ani se tam neodvažovala podívat. Dovedla si představit, co asi najde. Raději pokračovala chodbou dál do místnosti, která sloužila jako pracovna a studovna.

První čeho si uprostřed nepořádku všimla, byla antická šachová souprava – svatební dar od Duraida. Šachovnice s políčky vykládanými černým jantarem a slonovinou byla rozlomená napůl a figurky rozházené po pokoji, se zbytečnou a nepochopitelnou zuřivostí. Zastavila se u bílé dámy a zvedla ji z podlahy. Měla ulomenou hlavu.

S dámou v ruce došla náměsíčným krokem k psacímu stolu u okna. Počítač byl zničený. Monitor a skříňka s počítačem nesly stopy po nástroji, kterým snad musela být sekera. Na první pohled bylo patrné, že údaje z pevného disku už nikdo nepoužije, i laik by poznal, že je neopravitelný.

Hledala zásuvku, do níž ukládala diskety. Spolu s jinými věcmi se válela prázdná na podlaze. Diskety, poznámkový blok i fotografie zmizely a s nimi i poslední informace o sedmém svitku. Po třech letech usilovné práce přišla o důkaz, že někdy existoval.

S pocitem porážky a naprostého vyčerpání se svezla na podlahu. Bolest v ruce se neodbytně hlásila. Royana zůstala sama a zranitelná. Dosud ji nenapadlo, že by mohla Duraida tak zoufale postrádat. Někde hluboko uvnitř, snad v samotné duši, cítila nesnesitelné množství smutku, který se s návalem slz tlačil ven. Snažila se je zadržet, ale jako příboj zaplavily její oči a ramena se jí roztřásla neovladatelnými vzlyky. Seděla uprostřed trosek svého života a plakala, dokud v ní nezůstalo naprosté prázdno. Pak se schoulila na koberec mezi zbytky nábytku a zoufalstvím a vyčerpáním usnula.

Do pondělního rána dokázala vnést do svého života chabý pořádek. Do bytu přišla policie a zaznamenala si její výpověď. Až poté mohla uklidit největší nepořádek. Dokonce stihla přilepit hlavu bílé královně. Když opouštěla byt a nasedala do zeleného renaultu, bolest v ruce ustávala a v mysli jí začal klíčit optimismus. Do radosti měla sice daleko, ale alespoň s jistotou věděla, co musí udělat.

V muzeu zašla nejprve do manželovy kanceláře. Rozzlobilo ji, že tam našla Nahoota. Dohlížel na dva strážné, kteří vyklízeli Duraidovy osobní věci.

„Nemyslíte, že tohle je moje starost?“ řekla mu chladně, ale on na ni vrhl vítězoslavný úsměv.

„Royano, je mi to líto. Myslel jsem, že bych vám s tím mohl pomoci.“ Kouřil tlustou tureckou cigaretu a jí se hnusil těžký pižmový pach hořícího tabáku.

Přistoupila k  psacímu stolu a otevřela horní zásuvku vpravo. „Manžel sem schovával deník a teď tu není. Neviděl jste ho?“

„Ne, uvnitř nic nebylo.“ Nahoot pohlédl na strážné, jako by čekal na jejich souhlas. Nervózně přešlapovali a jako na povel zavrtěli hlavami. Vlastně se nic hrozného nestalo, pomyslela si. Deník neobsahoval žádné životně důležité informace. Ukládání všech významnějších údajů nechával Duraid na ní a většina se nacházela v paměti počítače a na disketách.

„Děkuju vám, Nahoote,“ vykázala ho ze dveří. „Zbytek dodělám sama. Nechci vás zdržovat od práce.“

„Budete-li cokoliv potřebovat, stačí říct.“ Mírně se uklonil a odešel.

Netrvalo dlouho a byla se vším hotová. Krabice s manželovými osobními věcmi nechala přenést do své kanceláře. Naskládala je na sebe ke zdi a přes oběd dávala do pořádku vlastní záležitosti. Když skončila, zbývala jí ještě hodina do schůzky s Atalanem Abu Sinem.

Pokud měla dodržet slib daný Duraidovi, musela na delší dobu odjet. Předtím se potřebovala rozloučit se všemi milovanými exponáty. Odebrala se tedy do muzejní budovy, kde se nacházela sekce pro veřejnost.

Pondělí byl nejrušnější den v týdnu. Výstavní haly se zaplnily turisty, kteří se shlukovali okolo průvodců jako ovce kolem pastýře, a prostory v okolí nejslavnějších památek byly doslova nabité. Návštěvníci poslouchali stokrát opakovaná vyprávění a sály zněly snad všemi jazyky světa. Úplný novodobý Babylon, napadlo Royanu.

V místnosti ve druhém poschodí, kde se nacházely poklady z Tutanchamonovy hrobky, byl takový nával, že nemělo smysl se tam déle zdržovat. Podařilo se jí protlačit k vitríně, v níž byla vystavena zlatá posmrtná maska faraona dítěte. Jako vždy v ní pohled na tu nádheru vzbudil romantické představy. Začala zhluboka dýchat a zrychlený tep srdce cítila až v krku. Stála před exponátem, utiskovaná dvěma upocenými korpulentními turistkami ve středních letech, a jako už mnohokrát předtím ji napadaly neodbytné myšlenky. Pokud bezvýznamného a slabého krále pohřbili s něčím tak úžasným na mumifikované tváři, jak asi byli uloženi v pohřebních chrámech věhlasní faraoni. Největší z nich Ramses II. vládl šedesát sedm let a celá desetiletí shromažďoval pohřební poklady ze všech rozlehlých území, která dobyl.

Hned nato se Royana odebrala poklonit starému králi. Po třicet století spal Ramses II. s hloubavým klidným výrazem v hubené tváři. Jeho pleť rozjasňoval lehký svit podobný lesku bílého mramoru. Prořídlé zbytky světlých vlasů měl nabarvené henou a stejně tak dlouhé štíhlé a elegantní ruce. Z  oblečení zbyly jen plátěné cáry. Vykrádači hrobů, aby se dostali k amuletům a skarabeům na jeho těle, odstranili z mumie ochranné obaly. Velký král zůstal téměř nahý. V roce 1881 byly objeveny jeho pozůstatky ve výklenku jeskyně královských mumií na útesu v Dév-el-Bahrú a jenom pouhý útržek papyrusového pergamenu, připevněný na hrudi, potvrzoval jeho původ.

Spatřovala v tom jistou spravedlnost osudu. Když zase stála před těmito honosnými pozůstatky, což ostatně s Duraidem dělala častokrát, znovu zapochybovala, zda písař Taita mluvil pravdu. Skutečně někde v dalekých divokých horách v Africe nerušeně spí velký faraon uprostřed nedotčených pokladů? Pouhá myšlenka způsobila, že se roztřásla vzrušením a na těle jí naskočila husí kůže. Cítila každý zježený vlásek v zátylku.

„Dala jsem ti slib, drahý,“ zašeptala arabsky. „Udělám to pro tebe a tvoji památku, protože tys to našel a prošlapal cestu.“

Scházela po schodišti dolů a pohlédla na hodinky. Zbývalo jí ještě patnáct minut a přesně věděla, jak se zbytkem času naloží. Do bočního křídla, kam se chystala odejít, vodili průvodci výpravy turistů zřídka, snad jen proto, aby si zkrátili cestu k Amenhotepovu pomníku.

Royana se zastavila před prosklenou vitrínou, která sahala od podlahy až ke stropu úzké místnosti. Skříň byla plná drobných uměleckých předmětů, nástrojů a zbraní, amuletů, nádob a užitkových předmětů. Nejmladší exponáty pocházely z dvacáté dynastie Nové říše z let 1100 před Kristem, zatímco nejstarší z nich přežívaly z dob Staré říše, z mlhavého dávnověku. Katalogy uváděly jen některé ze zpřístupněných předmětů a popis mnohých chyběl úplně.

Na spodní polici vzadu byly vystaveny drobné šperky, prsteny a pečetě. Vedle každého pečetítka ležela ukázka jeho otisku ve vosku.

Royana poklekla, aby na předměty lépe viděla. Drobná modrá pečeť z lazulitu uprostřed police byla překrásně vyřezávaná. Lazulit byl pro dávné předky vzácný materiál, který se v Egyptě přirozeně nevyskytoval. Voskový otisk zobrazoval jestřába se zlomeným křídlem. Nebylo těžké pod symbolem přečíst stručný nápis: TAITA, PÍSAŘ VELKÉ KRÁLOVNY.

Věděla, že jde o stejného muže, který symbolem zraněného jestřába opatřoval své svitky, a ráda by zjistila, kdo a kde našel tuto drobnost. Možná ji ukradl nějaký rolník z hrobu starého písaře, ale to se zřejmě nikdy nedoví.

„Zlobíš se, Taito?“ zašeptala. „Je to jen tvůj další pečlivě připravený žert? Možná se mi právě vysmíváš ze svého hrobu, ať už je kdekoliv.“ Sklonila hlavu ještě níže, až se čelem opřela o studené sklo. „Taito, kdo jsi? Přítel, nebo zapřísáhlý soupeř?“ Vstala a setřela prach z lemu sukně. „Uvidíme. Zahraju si s tebou tu hru a pak se ukáže kdo s koho,“ dodala.

Když ji tajemník vedl k ministrovi, Atalan Abu Sin na ni již čekal. Oděný do tmavého lesklého obleku z hedvábí seděl za psacím stolem. Royana dobře věděla, že dává přednost pohodlnějšímu tradičnímu oděvu a polštářku na podlaze. Všiml si jejího pohledu a omluvně se usmál. „Odpoledne jsem měl návštěvu, nějaké Američany.“

Měla ho ráda. Vždycky se k ní choval laskavě a vděčila mu za práci v muzeu. Většina mužů na jeho místě by Duraidovi nedovolila, aby si za asistenta vybral ženu, zvláště ne vlastní.

Poptal se jí na zdraví a ona mu ukázala obvaz na paži. „Za deset dní budou stehy venku.“

Chvíli spolu zdvořile hovořili. Pouze lidé ze Západu, kteří neznají místní zvyklosti, přejdou hned k hlavnímu tématu rozhovoru. Royana chtěla Atalana ušetřit rozpaků a využila první příležitosti, kterou jí nabídl, a přešla k věci. „Asi budu potřebovat volno. Musím se ze všeho vzpamatovat a rozhodnout, co budu dál dělat. Byla bych vám velice vděčná, kdybyste mi vyhověl a dal mi půlroční neplacenou dovolenou. Ráda bych odjela do Anglie a nějaký čas zůstala u matky.“

Atalan projevil nepředstíraný zájem a domlouval jí: „Neodjíždějte na tak dlouho. Vaše práce je pro nás nedocenitelná. Potřebujeme, abyste pomohla dokončit dílo, které nestihl Duraid.“ Prosebný výraz přesto nedokázal plně zastřít úlevu, kterou mu její prosba přinesla. Tušila, že se obával jiného přání, a sice žádosti o místo ředitele. Určitě o celé záležitosti mluvil se synovcem. Atalan byl laskavý člověk a vůbec by ho netěšilo, kdyby jí musel sdělit, že na to místo už byl vybraný někdo jiný. Společenské změny pronikaly i do Egypta a ženy se začínaly zbavovat svých tradičních rolí, ale pouze v malém měřítku a příliš pomalu. Oba dobře věděli, že za daných okolností funkce ředitele nevyhnutelně připadne Nahootu Guddabimu.

Atalan ji vyprovodil ke dveřím, když odcházela, a při loučení jí podal ruku. Ve výtahu zažívala dlouho nepoznaný pocit volnosti a svobody.

Sotva otevřela dveře vozu, dýchl na ni žár jako z pece na chleba. Nechala stát auto na nekrytém ministerském parkovišti a musela otevřít všechna okna a mávat chvíli dveřmi, aby horko uvnitř bylo alespoň trochu snesitelné. I tak si málem spálila nohy o žhnoucí sedadlo, když usedla za volant.

Jen co vyjela z brány, ocitla se v hlučném káhirském dopravním ruchu. Vlekla se za přeplněným autobusem, který z výfuku nepřetržitě chrlil oblaka modrého dýmu. Problém dopravy byl jedním z mnoha, jež se zdály být v Káhiře neřešitelné. Střed města trpěl nedostatkem parkovacích míst a vozy stojící ve třech až čtyřech řadách po okrajích ulic omezovaly na minimum průjezdnost.

Autobus zabrzdil a donutil Royanu zastavit. Vzpomněla si na starý vtip o řidiči, který přišel o svůj automobil zaparkovaný u chodníku jen proto, že ho za nic na světě nemohl dostat z obklíčení ostatních aut. Usmála se. „Asi na tom příběhu bude kousek pravdy,“ napadlo ji. Některé z parkujících vozů vypadaly, jako by s nimi měsíce nikdo nevyjel. Čelní skla pokrývala neprůhledná vrstva prachu a pneumatiky měly prázdné.

Pohlédla do zpětného zrcátka. Pár centimetrů od jejího zadního nárazníku zastavil taxík a za ním celá kolona vozidel. V takové zácpě by se člověk stěží propletl i na motocyklu. Na dotvrzení jejích myšlenek se jeden objevil. Byla to otřískaná červená honda a tak zaprášená, že se barva dala jen stěží rozeznat. Turbany na hlavách řidiče i spolujezdce jim z větší části zakrývaly obličeje, zřejmě je měly chránit před exhalacemi a prachem.

V mezeře mezi zaparkovanými vozy, kde zdánlivě nebyl žádný volný prostor, předjeli taxi. Řidič ocenil jejich výkon obscénním gestem a zapřísahal Alláha, aby mu dosvědčil, že řidič motocyklu je buď šílený, nebo úplný idiot.

Na úrovni Royanina vozu honda zpomalila a spolujezdec hodil otevřeným oknem na sedadlo nějaký předmět. Hned poté přidal řidič plyn, až se přední kolo motorky ocitlo chvíli ve vzduchu, pak prudce uhnul stranou a nezmenšenou rychlostí zamířil do boční uličky. Při odbočování málem srazil starší paní, přecházející cestu.

Ještě než zmizeli z dohledu, tandemista se ohlédl. Vítr mu přitom odvál cíp turbanu z obličeje. Royana s úlekem poznala muže, jehož tvář zahlédla ve světle reflektorů na cestě v oáze.

„Jusuf!“ Sotva byla honda z dohledu, upoutal její pozornost předmět na vedlejším sedadle. Vypadal jako větší vajíčko s kovovou mřížkou na skořápce v odstínu vojenské zeleně. Podobné věci viděla už mnohokrát v televizi ve starších válečných filmech. Okamžitě se jí to vybavilo – tříštivý granát. Ve stejný okamžik si uvědomila, že pojistka je uvolněná a granát musí každým okamžikem explodovat.

Aniž věděla, co dělá, zatáhla za kliku dveří a velkou silou se do nich opřela. Prudce povolily a ona vypadla ven. Renault poskočil dopředu a narazil do autobusu, stojícího před ním.

Royana se bez váhání vrhla pod kola taxíku. Hned nato granát vybuchl. Otevřenými dveřmi renaultu vyrazil oblak ohně, střepů a kouře. Sklo zadního okna ji zasypalo sprškou skleněných diamantů a tlaková vlna bolestivě rvala ušní bubínky.

Po explozi ovládlo prostor hluché ticho, přerušované jen opožděnými dopady úlomků skla, jež vzápětí vystřídala směsice sténání a zmatených výkřiků. Royana se posadila. Zraněnou ruku si křečovitě tiskla na prsa. Při pádu se do ní nepříjemně udeřila a narůstající bolest byla k nevydržení.

Z renaultu nezbylo vůbec nic. Nedaleko od Royany ležela její kožená kabelka. Nejistě se postavila a belhala se k ní. Kolem vládl zmatek. Několik cestujících z autobusu bylo zraněno a střepina granátu, nebo možná úlomek plechu zasáhl děvčátko na chodníku. Jeho matka hystericky ječela a kapesníkem utírala dítěti krev z obličeje, zatímco se jí svíjelo v náručí.

Royany si nikdo nevšímal. Policie tu bude každým okamžikem, pomyslela si. Teroristické akce fundamentalistů nejsou neobvyklé, a tak si policisté navykli rychle zasahovat. Pokud ji tady zastihnou, nemine ji pár dní výslechů. Kabelku si přehodila přes rameno a jak jen jí odřená noha dovolila, pospíchala do uličky, v níž zmizela honda.

Na konci našla veřejné záchodky. Zamkla se v kabince, opřela se o dveře a zavřela oči. Pomalu se vzpamatovávala ze šoku a pokoušela se dát dohromady roztěkané myšlenky.

Ochromená hrůzou, smutkem a sklíčeností z Duraidovy smrti jí až doposud nepřišla na mysl vlastní bezpečnost. Teď se nebezpečí přihlásilo samo a nadmíru šokujícím způsobem. Vzpomněla si na slova jednoho z vrahů, jež zazněla ve tmě u jezera: „… ji přece můžeme najít později.“

Smrt ji minula pouze o vlásek a chtě nechtě musela počítat s dalším pokusem.

„Zpátky do bytu jít nemůžu,“ uvažovala. „Vila shořela a v oáze mě budou určitě hledat.“

Navzdory nepříjemnému zápachu zůstala v kabince dobrou hodinu a zvažovala, co bude dál dělat. Konečně se odhodlala vyjít na chodbičku. Nad špinavým, napůl rozbitým umývadlem si vodou z kohoutku opláchla obličej. Poté si učesala vlasy, opravila líčení a vyčistila šaty, jak to nejlépe šlo. Obešla pár bloků a stejnou cestou se vracela zpátky, aby si ověřila, že ji nikdo nesleduje. Teprve potom zamávala na taxík.

Nechala se vysadit o ulici dál, než sídlila banka, a zpátky došla pěšky. Když stanula před přepážkou osobních účtů, do zavírací doby chybělo jen pár minut. Vybrala z konta celou hotovost – necelých pět tisíc egyptských liber. Sice to nebyla závratná suma, ale o něco vyšší částku měla uloženou v Lloydově bance v Yorku a kromě toho vlastnila kreditní kartu MasterCard.

„Měla jste nás upozornit, že si chcete vybrat věci z bezpečnostní schránky,“ měřil si ji přísně bankovní úředník. Pokorně se omlouvala a sehrála roli ztraceného bezmocného děvčátka tak přesvědčivě, že nevydržel a kapituloval. Vyšla ven s obálkou, v níž byl britský pas a dokumenty od Lloydovy banky.

Duraid měl spoustu příbuzných a známých, které by potěšilo, kdyby jí mohli nabídnout střechu nad hlavou, ale rozhodla se zůstat daleko od míst, kde se obvykle zdržovala. Vybrala si dvouhvězdičkový turistický hotel dále od řeky v naději, že se ztratí v záplavě turistů. V tomto typu hotelů se hosté velice často střídali. Většina z nich zůstávala jen na pár dní, než vyrazili za památkami do Luxoru nebo Asuánu.

Sotva se ocitla v malém jednolůžkovém pokoji, začala telefonicky shánět letenku. Podařilo se jí získat místo v letadle britských aerolinií. Odlétaly do Londýna druhý den v deset dopoledne. Zamluvila si jednosměrnou letenku v turistické třídě a udala číslo kreditní karty.

Bylo šest hodin odpoledne místního času, ale v Anglii díky časovému rozdílu mezi Egyptem a britskými ostrovy úřední hodiny ještě neskončily. Vyhledala v diáři číslo univerzity v Leedsu, kde před lety studovala. Na třetí zazvonění se ve sluchátku ozval typický hlas anglické dámy.

„Oddělení archeologie, kancelář profesora Dixona.“

„To jste vy, slečno Higinsová?“

„Ano, s kým prosím mluvím?“

„Tady je Royana. Royana Al Simma, dříve Saidová.“

„Royano! Neslyšeli jsme o vás celou věčnost. Jak se vám daří?“

Chvilku si jen tak povídaly, ale kvůli ceně za telefon Royana hovor zkrátila. „Je pan profesor u sebe?“

Profesoru Percivalu Dixonovi táhlo na osmdesátku a už měl být dávno v penzi. „Royano, jste to opravdu vy? Moje oblíbená studentka?“ Royana se usmála. I přes pokročilý věk zůstával stále stejný – všechny pohledné dívky patřily k jeho oblíbeným.

„Volám z Káhiry, profesore. Chtěla bych se jen ujistit, jestli vaše nabídka trvá.“

„Pokud si vzpomínám, říkala jste, že se vám to nehodí. Co tak najednou?“

„Okolnosti se změnily. Povím vám o tom později, pokud se uvidíme.“

„Budeme strašně rádi, když se objevíte. Kdy míníte přijet?“

„Zítra letím do Anglie.“

„Panenko skákavá, to je trochu brzy. Nevím, jestli to dokážeme tak rychle zařídit.“

„Nevadí, zůstanu u matky v Yorku. Dejte mi ještě slečnu Higinsovou, nadiktuju jí svoje telefonní číslo.“ Profesor byl jeden z nejskvělejších lidí, jaké znala, ale nemohla mu věřit, že si číslo správně poznamená. „Zavolám vám za pár dnů.“

Zavěsila, zvrátila se na postel a uvažovala. Cítila sice únavu a ruka ji nepřestávala bolet, ale musela promyslet všechny eventuality.

Před dvěma měsíci ji profesor Dixon pozval, aby přednášela o nálezu svitků a také o objevené hrobce královny Lostris. Jeho zájem podnítila kniha a hlavně poznámky v jejím závěru. Royana vděčila publikaci za velký díl projeveného zájmu. Od egyptologů snad z celého světa a z míst skutečně vzdálených, například z Tokia a z Nairobi, dostávali s Duraidem mnoho dotazů ohledně pravdivosti románu a autenticity podkladů.

Po jistou dobu odepírala autorům beletrie přístup k přepisům svitků, zvláště když nebyly dokončené. Cítila, že by se předmět vážného akademického studia mohl zredukovat na věc pouhé veřejné zábavy. Podobným způsobem posloužil paleontologii režisér Spielberg parkem plným dinosaurů.

Nakonec musela stejně ustoupit. Dokonce i Duraid se postavil proti ní. Samozřejmě v tom sehráli roli peníze. Oddělení věčně zápasilo s nedostatkem financí na méně atraktivní práce. Když se jednalo o velkolepou akci, jako třeba o přestěhování chrámu Abú Simbel kvůli stavbě přehrady v Asuánu, tak byly národy celého světa ochotny obětovat desítky milionů dolarů. Na krytí denních provozních nákladů však nemělo oddělení archeologie šanci získat významnější finanční podporu.

Půlka honoráře za Řeku bohů, tak se ta kniha jmenovala, vystačila na financování téměř ročního výzkumu, ale ani to úplně nezaplašilo Royaniny obavy. Autor zacházel s fakty ze svitků příliš volně a historické postavy vybavil charaktery a slabostmi podle svých představ, bez nejmenšího reálného podkladu. Obzvláště jí vadilo, když z písaře Taity udělal žvanila a domýšlivého pozéra.

Chápala, že spisovatelovým záměrem bylo zpracovat fakta do co možná nejpřitažlivější a čtivé formy. Nakonec musela chtě nechtě připustit, že se mu to i podařilo, ale její svědomí vědce se proti popularizaci něčeho tak unikátního a nádherného bouřilo.

Nezbylo než rezignovat a pustit celou záležitost z hlavy. Co se stalo, stalo se a bylo zbytečné donekonečna se vzrušovat meditováním nad způsobenou škodou.

Začala přemýšlet o daleko naléhavějších problémech. Pokud přijme profesorovo pozvání a bude přednášet, pak bude potřebovat diapozitivy, které zůstaly v muzeu. Když uvažovala o tom, jak je získá, aniž by pro ně musela osobně, přemohla ji únava. Usnula na posteli, tak jak přišla.

Nakonec se řešení problému ukázalo nečekaně jednoduché. Stačilo zavolat do kanceláře správce muzea a požádat ho, aby krabici s diapozitivy někdo vyzvedl v její pracovně a odvezl ji taxíkem na letiště.

U odbavovací přepážky britských aerolinií ji posel s diapozitivy informoval: „Ráno hned po otevření muzea vás sháněla policie, doktorko.“

Zřejmě na ni přišli podle zničeného automobilu. Těšilo ji, že má britský pas. Kdyby se pokoušela odjet ze země na egyptské doklady, určitě by vycestovala o pár dní později. Příkaz k jejímu zadržení by už měla všechna místa pasového odbavení. Za dané situace prošla kontrolou bez problémů. V odletové hale vyhledala novinový stánek a prolistovala ranní vydání novin.

Všechny místní deníky komentovaly bombový útok na její vůz a většina z nich ho dávala do souvislosti s  Duraidovou vraždou. Jeden dokonce spekuloval o účasti fundamentalistů. List El Arab na první stránce uveřejnil její a Duraidovu fotografii na recepci se zástupci francouzských cestovních kanceláří, která se konala před měsícem.

Sevřelo se jí hrdlo, když uviděla manžela, který na snímku vypadal hezky a důstojně, a sebe, jak k němu s úsměvem vzhlíží. Koupila po jednom výtisku každého vydání a vzala si je do letadla.

Během letu vzpomínala na všechno, co jí Duraid řekl o muži, kterého se chystala vyhledat. Rozhodla se, že si udělá pár poznámek. Vytáhla notes a stránku nadepsala: „Sir Nicholas Quenton-Harper (baronet).“ Vzpomněla si, že jí Duraid vyprávěl o Nicholasově pradědečkovi, který získal titul baroneta za služby pro britskou koloniální správu, kde působil jako důstojník z povolání. Rodina zůstala po tři generace úzce svázaná s Afrikou, zvláště s britskými koloniemi a sférami britského vlivu v Africe: Egyptem, Súdánem, Ugandou a Keňou.

Podle Duraida sloužil i sir Nicholas jako britský voják v Africe a ve státech Perského zálivu. Údajně mluvil plynně arabsky, ovládal dokonale svahilštinu a byl to uznávaný archeolog a zoolog amatér. Podobně jako otec, dědeček a pradědeček podnikal četné výpravy do severní Afriky, kde sbíral předměty historické hodnoty a prozkoumával nejodlehlejší oblasti v regionu. Napsal řadu článků pro různé vědecké časopisy, a dokonce přednášel v Královské geografické společnosti.

Po smrti staršího bezdětného bratra zdědil titul a rodinné sídlo v Quenton Parku. Odešel z armády, aby se mohl věnovat správě statků, ale hlavně aby dohlédl na rodinné muzeum, které v roce 1885 založil jeho pradědeček. V muzeu se nalézaly největší soukromé sbírky africké fauny a neméně proslulé sbírky uměleckých předmětů z Egypta a Středního východu.

Podle Duraida se v Nicholasově povaze objevovaly jisté rysy divokosti a nedostatečný respekt k právu. Nebylo žádné tajemství, že když mu šlo o rozšíření sbírek, neváhal podstoupit mimořádná rizika.

Duraid se s ním setkal před lety. Tehdy ho sir Nicholas najal jako výzvědného důstojníka pro tajnou výpravu do Libye. Akce měla za cíl „vysvobodit“ jistý počet punských bronzových sošek. Část z nich pak Nicholas prodal a z výtěžku uhradil náklady na výpravu, ale zbytek zařadil do svých sbírek.

Později zorganizoval jinou expedici. Tentokrát ilegálně překročil hranice Iráku a Saddámu Husajnovi sebral přímo před nosem pár kamenných vlysů s basreliéfem. Podle Duraida dostal sir Nicholas za jeden z nich obrovskou sumu peněz. Mělo to být pět milionů amerických dolarů. Údajně je použil na provoz muzea. Druhý artefakt, ten lepší z páru, zůstal v jeho vlastnictví.

Obě záležitosti se udály léta předtím, než Duraid potkal Royanu. Později, když se o tom dověděla, mu měla za zlé, že se k takové věci tak ochotně propůjčil. Sir Nicholas musel disponovat mimořádnou přesvědčovací schopností, protože kdyby je přistihli, vyneslo by jim to oběma trest smrti.

Jak jí Duraid vysvětlil, kromě Nicholasovy mimořádné vynalézavosti sehrála svou roli pomoc jeho početných přátel a obdivovatelů na celém Středním východě a v severní Africe. Kdykoliv se dostal do potíží, přispěchali na pomoc a vytáhli ho z maléru.

„Je v něm kus ďábla,“ pokyvoval nostalgicky hlavou Duraid při vzpomínce na události z té doby, „ale také člověk, jakého je dobré mít vedle sebe, když jde do tuhého. Bývaly to dny plné vzrušení, ale kdykoliv na to s odstupem času pomyslím, běhá mi mráz po zádech z rizika, které jsme podstupovali.“

Často uvažovala, co všechno dokáže zarytý sběratel udělat pro ukojení své vášně. Riziko se jí zdálo neúměrné v porovnání s odměnou, jakou bylo pouhé doplnění sbírek. Nakonec se musela usmát nad vlastním pokryteckým sentimentem. Dobrodružství, do kterého se chystala Nicholase zatáhnout, nebylo zdaleka bez rizika. Tušila, že nad legálností celé záležitosti by se mohli právníci přít celou věčnost.

Usnula. Námaha posledních několika dní udělala své, ale i ve spánku jí na rtech zůstal náznak úsměvu. Vzbudila ji až letuška před přistáním na Heathrow a vyzvala ji, aby si zapnula bezpečnostní pás.

Z letiště zavolala matce. „Ahoj, mami. To jsem já.“

„Hned jsem tě poznala. Odkud voláš, miláčku?“ odpověděla matka stejně nevzrušeně jako vždy.

„Z Heathrow. Chtěla bych u tebe chvilku bydlet. Nebude ti to vadit?“

„Á, Lumleyovy holky zase spolu?“ zasmála se do telefonu. „Jdu ti připravit postel. Kterým vlakem přijedeš?“

„Našla jsem v jízdním řádu, že jeden spoj z King Crossu by měl do Yorku dorazit v sedm večer.“

„Přijedu ti naproti na nádraží. Pohádala ses s Duraidem? Věděla jsem, že to nebude dělat dobrotu. Vždyť je starý, klidně by to mohl být tvůj otec.“

Royana se na chvíli odmlčela. Nebyl vhodný čas na vysvětlování. „Všechno ti povím, až budeme večer spolu.“

Georgina Lumleyová, Ryanina matka, stála na nástupišti v šeru a chladu listopadové noci. Ve starém zeleném vatovaném tříčtvrťáku vypadala objemně. S kokršpanělem Divem, který jí poslušně seděl u nohou, budili dojem solidnosti. Ti dva byli skutečně nerozlučný pár, a i když nezískávali poháry při soutěžích loveckých psů, pro Royanu představovali obraz rodinné pohody, alespoň pokud šlo o její anglickou větev.

Georgina políbila dceru na obě tváře, ale bylo to jen povrchní a formální gesto. „Nikdy jsem nebyla na velké citové výlevy,“ pravila s uspokojením a sebrala Royaniny tašky. Odvedla ji na parkoviště ke starému zablácenému landroveru.

Div očichal Royaně ruku, zavrtěl ocasem na důkaz, že ji poznává, a milostivě se nechal hladit po hlavě. Stejně jako jeho paní si příliš nepotrpěl na sentiment.

Chvíli jely mlčky. Pak si Georgina zapálila cigaretu. „Tak co se vlastně stalo s Duraidem?“

Uběhla snad minuta, než byla Royana schopná odpovědět. Pak se stavidla otevřela naplno a všechno matce vypověděla. Vesnice Brandsbury ležela dvacet minut jízdy na sever od Yorku a po celou tu dobu mluvila jen Royana. Matka se ozvala jen občas, aby ji uklidnila a dodala odvahy. Když jí Royana v slzách líčila podrobnosti Duraidovy smrti a pohřbu, konejšila ji drobným poplácáváním po ruce.

Než dojely k venkovskému stavení, bylo po všem. Royana se vyplakala, oči jí oschly a při večeři, kterou matka vytáhla z trouby, už opět mluvila racionálně a bez emocí, jen marně vzpomínala, kdy naposledy ochutnala steak a ledvinkový koláč.

„Co se chystáš dělat?“ ptala se Georgina a nalila si zbytek černého ležáku Guinness.

„Abych řekla pravdu, ještě nevím.“ Jen to dořekla, uvědomila si, jak často lidé používají tuto frázi ke lži. „Mám šestiměsíční dovolenou a profesor Dixon mi nabízí přednášky na univerzitě. To je vše, co ti můžu momentálně říct.“

„Dobrá,“ řekla Georgina a vstala. „V posteli máš láhev s teplou vodou. Pokoj máš k dispozici, jak dlouho budeš potřebovat.“ Strohé prohlášení od ní znělo stejně dojímavě jako vášnivé projevy mateřské lásky.

V následujících týdnech Royana roztřídila diapozitivy a napsala poznámky k přednáškám. Každé odpoledne chodila s matkou a Divem na dlouhé procházky po okolí.

„Znáš Quenton Park?“ zeptala se matky na jedné takové potulce.

„Docela dobře,“ odpověděla Georgina se zájmem. „Jezdíme tam s Divem čtyřikrát pětkrát za sezónu. Prvotřídně se tam střílí. Mají snad nejlepší bažanty a sluky v celém Yorkshiru. Jedno místo zvané Vysoké modříny je pověstné. Ptáci tam táhnou ve výšce, že na ně nestačí ani nejlepší střelci z Anglie.“

„Znáš také majitele, sira Nicholase Quenton-Harpera?“ vyptávala se Royana dál.

„Viděla jsem ho při honu, je to vynikající střelec,“ poznamenala. „Kdysi dávno, ještě než jsem se vdala, jsem znala jeho otce.“ Matka se při vzpomínce usmála tak podezřelým způsobem, že na ni Royana zvědavě pohlédla. „Byl to výborný tanečník. Párkrát jsme si spolu zaskotačili, a nejen na tanečním parketu.“

„No mami! Takové věci?“ smála se Royana.

„Bývávalo,“ posteskla si Georgina pohotově. „V poslední době příležitostí ubývá.“

„Kdy se zase chystáte s Divem do Quenton Parku?“

„Za čtrnáct dní.“

„Mohla bych jet s vámi?“

„Proč ne. Lovčí nemá nikdy dost honců. Dává dvacet liber na den a oběd s pivem.“ Zastavila se a pohlédla zkoumavě na dceru. „Tak povíš mi konečně, co za tím vězí?“

„Slyšela jsem, že tam je soukromé muzeum. Mají mít světově proslulé sbírky z Egypta. Moc ráda bych je viděla.“

„Už nejsou veřejnosti přístupné, jen na pozvání. Sir Nicholas je divný pavouk. Tajnůstkář a tak.“

„Nemohla bys mi to pozvání opatřit?“ sondovala Royana, ale Georgina zavrtěla hlavou.

„Co kdybys požádala profesora Dixona? Jeho dvojka v Quentonu nikdy nechybí. Je s Harperem velký kamarád.“

Deset dnů před zahájením přednášek na univerzitě si Royana vypůjčila matčin landrover a odjela do Leedsu. Profesor ji přivítal medvědím objetím a pozval do své pracovny na čaj.

Když se ocitla v místnosti bez ladu a skladu přecpané papíry, knihami a uměleckými předměty, nostalgicky zavzpomínala na studentská léta. Pak mu pověděla o Duraidově smrti. Se starým pánem to viditelně otřáslo. Rychle převedla téma hovoru na diapozitivy, které si připravila na přednášky. Byl fascinován vším, co mu ukázala.

Teprve na odchodu se jí naskytla příležitost stočit hovor na muzeum v Quenton Parku. Profesor reagoval okamžitě.

„Překvapuje mě, že jste ho za studií nenavštívila. Ty sbírky jsou vynikající. Rodina je shromažďuje už déle než sto let. Příští čtvrtek tam jedu na bažanty. Promluvím s Nicholasem. Víte, s tím nešťastným chlapcem je v poslední době špatné pořízení. Loni zažil osobní tragédii. Měl autohavárii a ztratil při ní ženu a dvě malé dcerky.“ Dixon pokýval hlavou. „Ošklivá záležitost. Nicholas řídil a mám dojem, že vinu bere na sebe.“ Profesor doprovodil Royanu k landroveru.

„Tak třiadvacátého na shledanou,“ loučil se s ní. „Počítám nejméně se stovkou posluchačů. Už za mnou byli reportéři z Yorkshire Postu. Doslechli se o vašich přednáškách a chtěli by s vámi udělat rozhovor. Doufám, že tu nabídku přijmete. Mohla by to být dobrá reklama pro oddělení. Přijďte prosím o něco dříve a promluvte si s nimi.“

„Možná se do té doby ještě uvidíme,“ odpověděla. „Maminka se ve čtvrtek chystá se psem do Quentonu a vezme mě s sebou. Budu vám nahánět.“

Když se rozjížděla, stál v oblaku výfukových plynů, mával na rozloučenou a sliboval: „Dám si na vás pozor.“

Od severu foukal pichlavě studený vítr. Těžké a šedé mraky letěly nízko nad zemí a při zběsilém úprku před bouří se otíraly o hřebeny okolních kopců.

Pod starým zeleným kabátem, vypůjčeným od matky, měla Royana tři vrstvy oblečení, a přesto se chvěla zimou. Příliš si navykla na horko v údolí Nilu. V řadě honců postupovala strání a dva páry rybářských ponožek se marně snažily zahřát ztuhlé prsty na nohou.

Zatahovala se poslední leč dne a lovčí přemístil Georginu z jejího obvyklého postavení. Většinou mívala za úkol sbírat postřelené ptáky, kterým se podařilo přeletět přes řadu střelců, ale teď ji zařadil mezi honce a postavil vedle Royany.

Nejlepší má přijít nakonec. Lovčí pamětlivý tohoto pravidla nechával oblast Vysokých modřínů na závěr honu. V tomto místě bylo potřeba vyplašit bažanty z hustého porostu a zahnat je nad údolí, kde na ně čekali střelci. K tomu účelu potřeboval nasadit každou živou duši.

Royana považovala za holý nesmysl chovat bažanty v zajetí jen proto, aby je pak vypustili na odlehlá místa obory, kde se střílejí tak obtížně, jak si lze jen představit. Georgina jí však vysvětlila, že střelecký zážitek je tím větší, čím výše ptáci letí a čím obtížněji jsou zasažitelní. Lovci za takové potěšení ochotně a dobře platí.

„Nemáš potuchy, kolik jsou lidé schopní vysolit za jediný den střílení,“ podotkla. „Dnešek vynese možná čtrnáct tisíc liber a v sezóně se střílí až dvacet dní. Spočítej si to a pochopíš, co tvoří podstatnou část příjmu panství. A kromě radosti z práce se psy a z nahánění dávají hony zdejším lidem vítanou příležitost vydělat si navíc trochu peněz.“

Chůze v hustém ostružiní byla obtížná a Royana nejednou upadla. Kolena a lokty měla zablácené. Objevil se před ní příkop do půlky naplněný vodou, s tenkým ledem na povrchu. Blížila se k němu váhavě a pomocí hole udržovala rovnováhu. Byla unavená. Zatahovali již pátou leč a ani ty předcházející nebyly snadné. Pohlédla na matku. Ta kráčela spokojeně vedle ní, pokyny a píšťalkou řídila Diva. Obdivovala ji. Jak jí může takové utrpení přinášet potěšení?

„Poslední kolo, miláčku. Vydrž, už bude konec,“ zubila se na ni matka.

Royana se zastyděla, že dává tak okatě najevo rozmrzelost, a rozhodla se bahnitou strouhu přeskočit. Špatně však odhadla vzdálenost, nedoskočila a skončila v ní. Stála po kolena v mrazivé vodě, která jí natekla do vypůjčených loveckých bot.

Georgině to přišlo náramně k smíchu. Pak jí nabídla konec hole a pomohla z blátivého zajetí. Royana nemohla ostatní zdržovat vyléváním vody z wellingtonek, a tak šla dál. Při každém kroku jí v holínkách hlasitě čvachtalo.

„Vlevo zastavit!“ zazněl příkaz lovčího, předávaný vysílačkou. Řada honců zůstala poslušně stát.

Umění a zkušenosti lovčího se hodnotily podle toho, jak dokázal zajistit, aby se bažanti nezvedli v jednom velkém hejnu, ale aby z hustého porostu vzlétali nad hlavně střelců po jednom nebo v páru. Střelci pak měli dost času převzít od nabíječů druhou pušku a připravit se na další letmý cíl. Jak lovčí „naservíruje“ ptáky střelcům, na tom závisela nejen jeho reputace, ale také odměna.

Během zastávky se Royana trochu vydýchala a rozhlédla kolem. Průsekem v modřínovém hájku, podle kterého dostalo místo název, viděla až dolů do údolí.

Na otevřené louce při úpatí svahu porušovaly zeleň zbytky špinavého sněhu, který od posledního sněžení nestačil roztát. Po celé délce louky stála řada očíslovaných kolíků, o něž střelci před začátkem leče losovali. Zaručovaly jim palebné postavení.

U každého kolíku stáli dva muži – střelec a jeho nabíječ s druhou brokovnicí. Všichni pozorně sledovali stráň, nad níž se měli každou chvíli objevit bažanti.

„Který z nich je sir Nicholas?“ volala Royana na matku a Georgina ukázala na vzdálenější konec řady.

„Ten vysoký,“ odpověděla.

Současně zazněl pokyn z vysílačky: „Opatrně nalevo. Začínáme plašit.“ Hole v rukou honců poslušně oživly. V této delikátní a přísně řízené operaci nebyl prostor pro výkřiky a halekání.

„Pomalu kupředu. Po zvednutí bažantů zastavit.“

Řada honců se krok za krokem sunula dolů do údolí. Ostružiní a kapradí před nimi ožila kradmým šustěním prchajících bažantů, kteří do poslední chvíle váhali vzlétnout, dokud je k tomu honci nedonutí.

Došli k dalšímu příkopu, tentokrát zarostlému neproniknutelnou houštinou z ostružiní. Větší psi zůstali stát před trnitou bariérou. Georgina ostře zapískla a Div nastražil uši. Byl celý mokrý a jeho kožich se proměnil ve zcuchanou směs chlupů, bláta a trnů. Vesele vrtěl pahýlem ocasu a z tlamy mu visel růžový jazyk. I bez velké fantazie kdokoliv poznal, že se směje. V tu chvíli byl určitě nejšťastnějším psem v celé Anglii. Dělal to, k čemu ho vycvičili.

„Dive, vlez tam a vyžeň je ven,“ přikazovala Georgina.

Pes vyrazil do ostružiní v místě, kde bylo nejhustší. Z hlouby trní se ozývalo čenichání a šustot, zakončený po chvíli divokým kdákáním a pleskotem křídel.

Z porostu vystřelil párek bažantů. Slípka, nevýrazný šedohnědý pták velikosti drůbeže, letěla vpředu. V těsném závěsu ji následoval kohout. Byl úžasně zbarvený. Zářivě zelený vršek hlavy přecházel na lících a lalocích v šarlat. Ocasní pera napříč zdobená černými a skořicovými pruhy se za ním táhla v délce srovnatelné s délkou jeho těla. Zbytek peří po těle zářil směsí nádherných duhových barev.

Jak vystoupal proti šedé obloze, připadal Royaně jako bezcenný šperk, odhozený rukou císaře. Povzdechla nad krásou pohledu.

„Podívej, jak letí. Nádherný pár. Nejlepší za celý den,“ volala Georgina.

Samička táhla kohouta výš a výš, dokud je nezachytil náhlý poryv větru, vařícího se v kotli doliny, a nestrhl je stranou.

Honci se těšili na okamžik, k němuž se museli tak těžce propracovat, a tichými výkřiky povzbuzovali ptáky. Líbilo se jim, když bažanti letěli vysoko mimo dosah čekajících hlavní.

„Jen tak dál!“ volali. „Výš!“ Při pozorování vzdalujícího se bažantího páru se řada nechtěně zastavila.

Dole pod strání se ježily hlavně pušek, namířené k obloze. Jejich hrozba byla i na tu dálku doslova hmatatelná. Sledovaly let ptáků, kteří se již dostali dostatečně vysoko. Bažanti přestali mávat křídly a s nehybně nastavenými letkami plachtili dolů do údolí.

Výška a rychlost, kterou nabrali díky vzdušným proudům i silnému větru, a jejich způsob letu by činily problémy i těm nejzkušenějším střelcům. Ten nejlepší mohl doufat, že dostane alespoň jednoho z nich. Kdo by se odvážil myslet na oba?

„Vsadím libru!“ volala Georgina. „Libru na to, že proletí oba.“ Nikdo z honců, kteří výzvu slyšeli, sázku nepřijal.

Vítr zahnal ptáky mírně stranou. Při vzletu měli namířeno doprostřed řady, ale teď nalétali nad její vzdálenější konec. Jakmile bažanti změnili úhel letu, střelci se postupně připravovali k ráně. Vzrušení vzápětí pominulo, protože vítr zatlačil párek o kus dál. Uspokojení střelců bylo nepřehlédnutelné. Nikdo netoužil riskovat a před ostatními se pokoušet o nemožný zásah.

Z řady střelců zbyl jen jediný, který se ocitl ve směru letu ptáků – vysoký muž na krajním postu.

„Sire, jsou vaši,“ zavolal posměšně jeden ze střelců. Royana se přistihla, že nevědomky zadržuje dech.

Nicholas Quenton-Harper zdánlivě nevěnoval blížícím se bažantům pozornost. Stál naprosto uvolněně, mírně shrbený a brokovnici skloněnou hlavní k zemi držel ledabyle pod pravou paží.

Poprvé se pohnul, když slípka dosáhla na obloze vhodné pozice pro střelce. S nedbalou elegancí zvedl obloukem pušku k líci a v okamžiku, kdy se pažba dotkla ramene, vystřelil. Hlaveň pokračovala v plynulém pohybu a dokončila zbytek oblouku.

Zvuk výstřelu se donesl k Royaně poněkud opožděně. Nejdříve spatřila zpětné trhnutí hlavně a modrý obláček před ústím. Nicholas už skláněl hlaveň, když slípka škubla hlavou a složila křídla. Zásah do hlavy ji okamžitě usmrtil. Ve vzduchu nezůstalo ani pírko. Pták už padal k zemi a Royana teprve uslyšela výstřel.

V tu dobu se kohout vznášel vysoko nad Nicholasovou hlavou. Ten opět nevzrušeně zvedl zbraň. Tentokrát jeho dlouhá, dozadu prohnutá postava připomínala po dokončení oblouku napjatý luk. Puška v jeho rukách poskočila podruhé.

„Netrefil!“ napadlo Royanu se smíšenými pocity uspokojení a zklamání, protože bažant zdánlivě plachtil dál. Částečně fandila opeřenému krasavci a chtěla, aby uletěl, ale zároveň přála úspěch i střelci. Obrys ptáka na obloze se však postupně měnil, napřed stáhl dozadu křídla a poté se ve vzduchu převrátil. Royana nemohla vědět, že mu brok pronikl do srdce a že teprve po několika vteřinách zemřel.

Jak padal ve vývrtce dolů, ozval se z hrdel honců pochvalný chór, který ledový severák odnášel k jihu. Také z řady střelců zazněly obdivné výkřiky: „Výborná rána, sire!“ volali.

Royana se k ovacím nepřipojila, ale v tu chvíli alespoň zapomněla na zimu a únavu. Jen stěží mohla ohodnotit střelecké umění, jež ty dva zásahy představovaly, ale přesto na ni udělaly dojem. Dokonce jí trochu naháněly hrůzu. Od prvního okamžiku, kdy tohoto muže spatřila, splňoval všechna její očekávání, která v ní vzbudilo Duraidovo vyprávění.

Když poslední leč skončila, byla už skoro tma. Po lesní cestě s rachotem přikodrcal starý vojenský náklaďák a unavení honci se svými čtyřnohými pomocníky ani nečekali, až zastaví. Jakmile zpomalil, naskakovali na korbu. Georgina nejdříve vysadila nahoru Royanu a pak ji s Divem následovala. Obě vděčně usedly na tvrdou lavici. Georgina si zapálila cigaretu a připojila se k žertovnému tlachání honců.

Royana seděla tiše na konci lavice a hřálo ji pomyšlení, že zvládla namáhavý den. Cítila se unavená, ale také podivně uvolněná a spokojená. Celých čtyřiadvacet hodin nemyslela na ukradené svitky a Duraidovu vraždu, dokonce ji ani netížil strach z neznámého a neviditelného nepřítele, který jí usiloval o život.

Náklaďák pod kopcem zpomalil a zajel ke kraji, aby uvolnil cestu zelenému rangeroveru. Když je vozidlo míjelo, Royana otočila hlavu a pohlédla do otevřeného okna drahého terénního vozu a do očí Nicholase Quenton-Harpera za volantem.

Bylo to poprvé, co se k němu přiblížila natolik, aby se mu mohla podívat do tváře. Překvapilo ji, že je tak mladý. Očekávala muže Duraidova věku, ale hádala, že mu nebude víc než čtyřicet. Do hustých rozcuchaných vlasů se mu vkrádaly první osamocené nitky stříbra a opálená a drsná tvář svědčila o častém pobytu venku. Pod tmavým převislým obočím svítil pár pronikavých zelených očí a široká výrazná ústa se právě smála nějaké vtipné poznámce, kterou s výrazným yorkshirským přízvukem prohodil řidič náklaďáku. Přesto se z jeho obličeje nevytratil smutný, tragický výraz. Od profesora věděla, že teprve nedávno postihla Nicholasovu rodinu tragická událost, a protože sama prožívala ztrátu a žal, cítila, že mu její srdce běží v ústrety.

Když se jí podíval do očí, zaznamenala, že se mění výraz jeho obličeje. Byla si vědomá svého půvabu a dokázala poznat, když si toho nějaký muž všiml. Určitě na něho udělala dojem, ale smutek po Duraidovi byl ještě příliš živý, aby z toho mohla mít radost. Odvrátila hlavu a rangerover je mezitím minul.

Přednášky na univerzitě měly mimořádný úspěch. Royana se ukázala jako dobrý řečník a svůj obor výborně ovládala. Popisem otevření hrobky královny Lostris a nálezu svitků dokázala udržet pozornost posluchačů a podnítit jejich zájem. Většina z nich četla knihu a během diskuse ji znovu a znovu bombardovali otázkami na pravdivost popisovaných událostí. Odpovídala velice opatrně, nechtěla být k autorovi příliš tvrdá.

Profesor Dixon pozval Royanu i její matku na večeři. Měl radost z Royanina úspěchu a na oslavu objednal láhev nejlepšího červeného vína, jaké objevil v nápojovém lístku. Když odmítla, příliš ho to nerozladilo.

„Promiňte, drahá, zapomněl jsem, že jste muslimka,“ omlouval se.

„Koptská křesťanka,“ opravila ho, „a vůbec to není kvůli náboženství. Jenom nemám červené ráda.“

„Nedělejte si starosti,“ konejšila ho Georgina, „já netrpím podobnými masochistickými záchvaty jako moje dcera. Musela to zdědit po otci. Máte můj slib, že láhev nezůstane plná.“

Profesor po pár sklenkách vína ožil a bavil je povídáním o archeologických vykopávkách, kterých se za celá desetiletí zúčastnil. Při kávě obrátil pozornost k Royaně.

„Panebože! Málem bych vám zapomněl říct, že jsem domluvil návštěvu muzea v Quentonu. Můžete tam zajet tento týden kdykoli odpoledne. Stačí jen zavolat den předem paní Streetové. Je to Nicholasova pravá ruka. Bude vás čekat a provede vás.“

Royana jela do Quenton Parku po stejné cestě, kterou nedávno absolvovala s matkou. Tentokrát seděla v landroveru sama. Dojela k masivní a ornamenty zdobené litinové bráně, kterou se vjíždělo na pozemky sídla. Kousek za ní zastavila na rozcestí u směrovníku, který označoval tři objekty: Rezidence Quenton (privát), Správa statku a Muzeum.

Cesta k muzeu se vinula oborou, v níž se pod holými duby pásly skupinky jelení zvěře. V mlžném oparu, který se vznášel nad krajinou, zahlédla obrysy mohutné stavby. Z příručky, kterou dostala od profesora, se dozvěděla, že dům v roce 1693 navrhl Christopher Wren a o šedesát let později zahradní architekt Capability Brown dotvořil zahradu. Výsledek byl dokonalý.

Muzeum stálo na okraji háje z červených buků, který se táhl ještě dál za rozlehlou budovu. Z četných přístaveb bylo zřejmé, že budova za ta léta prošla mnoha rekonstrukcemi. Paní Streetová, sebevědomá prošedivělá dáma ve středních letech, na ni už čekala u bočních dveří. Představila se a vedla Royanu dovnitř. „V pondělí jsem byla na vaší přednášce. Byla fascinující. Dám vám tištěného průvodce, ale jak sama uvidíte, exponáty jsou dobře popsané. Strávila jsem tou prací téměř dvacet let. Dnes tu nejsou a nebudou žádní jiní návštěvníci, tak máte muzeum jen pro sebe. Můžete se pohybovat kdekoliv a radovat se ze sbírek. Odcházím až po páté hodině. Na prohlídku vám zbývá celé odpoledne. Prosím, neváhejte a dejte se do toho.“

Royana procházela expozicí afrických savců a od prvního okamžiku byla okouzlena. V pavilonu primátů našla kompletní sbírku všech druhů opic a lidoopů černého kontinentu od obrovského gorilího samce se stříbřitou srstí na zádech až po drobného colobuse s bílými pláštíky srsti po bocích těla.

Některé exponáty určitě přečkaly déle než století, byly výborně zakonzervované a zachovalé. Prezentace těchto zvířat v malovaném dioramatu jejich přirozeného prostředí působila jedinečně. Bylo zřejmé, že v muzeu jsou zaměstnáni zkušení umělci a vycpávači zvířat. Snažila se spočítat, na kolik taková expozice přišla, a došla k  závěru, že pět milionů dolarů získaných prodejem ukradeného vlysu na to asi sotva stačilo.

Vstoupila do pavilonu antilop a užasle se rozhlížela kolem sebe. Zastavila se před rodinkou obrovské antilopy sobolí z Angoly. Hippotragus niger variani byl druh, který už téměř vymizel. Obdivovala jantarovou čerň a sněžnou bělost na hrudi statného býka, jeho dlouhé a dozadu zahnuté rohy. V duchu litovala, že musel padnout rukou některého z Harperů. Hned se však vzpamatovala. Uvědomila si, že bez lovecké a sběratelské vášně podobných lidí by budoucí generace pravděpodobně nikdy nespatřily tento královský zjev.

Přešla do další haly, věnované slonům. Zůstala stát uprostřed sálu před obrovskými kly. Zapochybovala, že je mohlo nosit živé zvíře. Připadaly jí spíše jako sloupy z helénského chrámu bohyně lovu Diany. Přečetla si katalogový lístek:

Kly slona afrického, Loxodonta africana, uloveného v enklávě Lado v roce 1899 sirem Jonathanem Quenton-Harperem. Levý kel 130 kg. Pravý kel 135 kg. Délka delšího klu 3 m 40 cm. Obvod 70 cm. Největší pár klů, které kdy získal evropský lovec.

Vypínaly se do výše, kterou odhadovala na dvojnásobek vlastní výšky, a byly silnější než její pas. Ještě cestou do Egyptského pavilonu si představovala, jak veliký a silný musel být tvor, který se jimi pyšnil.

Poté spočinula očima na postavě Ramsese II., stojícího ve středu místnosti. Cítila se malinká před téměř pětimetrovou sochou z leštěné červené žuly, zobrazující faraona jako boha Osirise. Na svalnatých nohou měl sandály a oděný byl pouze v krátké suknici. V levé ruce třímal zbytky válečného luku, jehož ulomené konce byla jediná újma, kterou monument utrpěl během několika tisíciletí. Zbytek byl v perfektním stavu a podstavec dokonce nesl stopy po sochařově dlátu. Ramses II. držel v pravé ruce pečetidlo s vyrytou královskou kartuší. Jeho hlavu zdobila dvojitá koruna království Horního a Dolního Egypta. Kamenná tvář pod ní byla klidná a nevyzpytatelná.

Royana poznala sochu okamžitě, její dvojče totiž vídala ve velké síni Káhirského muzea. Denně kolem ní procházela do své pracovny.

Cítila, že v ní narůstá zlost. Tohle byl přece jeden z velkých pokladů jejího Egypta, byl uloupený a odvezený z posvátného místa. Nepatřil sem, ale na břeh Nilu. Chvěla se pod náporem emocí a přistoupila blíž, aby si mohla přečíst hieroglyfický nápis na podstavci.

Uprostřed královské kartuše stálo domýšlivé varování: „Jsem božský Ramses, pán tisíců vozů. Střezte se mě, ó nepřátelé Egypta.“

Royana se polekala. To nečetla ona, ale nějaký tichý hluboký hlas těsně za ní. Neslyšela nikoho přicházet. Otočila se a zjistila, že za jejími zády stojí muž.

Ruce měl hluboko v kapsách plandavé pletené vesty a na předloktí zavěšenou hůl. Seprané starší džíny zpola zakrývaly více než obnošené plyšové trepky s monogramem. Tuto nóbl ošuntělost si někteří Angličané pěstovali, aby mohli ukázat světu, jak málo jim záleží na vzhledu.

„Omlouvám se. Nechtěl jsem vás polekat.“ Lenivý omluvný úsměv odhalil nezvykle bílé, i když trochu křivé zuby. Náhle se výraz jeho obličeje změnil. Poznal ji.

„Á, to jste vy.“ Měla se cítit polichocená, že ji poznal po tak kratičkém prchavém setkání, ale uráželo ji, co opět zahlédla v jeho očích. Přesto nedokázala odmítnou podávanou ruku. „Nick Quenton-Harper,“ představil se. „A vy musíte být bývalá studentka Percivala Dixona. Myslím, že jsem vás minulý čtvrtek zahlédl na honu. Pomáhala jste nahánět.“

Choval se přátelsky a otevřeně a Royana cítila, že její počáteční nevole opadá. „Royana Al Simma. Myslím, že jste znal mého manžela Duraida Al Simmu.“

„Samozřejmě že ho znám. Ohromný kamarád. Strávili jsme spolu v poušti spoustu času. Jeden z nejlepších přátel. Jak se mu daří?“

„Zemřel.“ Nechtěla, aby odpověď vyzněla tak suše a bezcitně, ale nic jiného ji v tu chvíli nenapadlo.

„To je mi hrozně líto. Nevěděl jsem o tom. Kdy a jak se to stalo?“

„Docela nedávno. Před třemi týdny ho zavraždili.“

„Ó bože!“ zahlédla v jeho očích soucit a vzpomněla si, že také trpí. „Mluvil jsem s ním po telefonu, nejsou to ani čtyři měsíce. Byl to pořád stejně úžasný člověk. Už našli vraha?“

Zavrtěla hlavou a rozhlédla se po hale, aby neviděl, že jí zvlhly oči. „Máte tady opravdu mimořádné skvosty.“

Okamžitě navázal na změněné téma hovoru. „Vděčím za ně hlavně dědečkovi. Sloužil ve štábu Evelyna Baringa. Početní nepřátelé mu dali přezdívku overbearing, tedy zpupný. Jako Brit v Káhiře během…“

Přerušila ho. „Slyšela jsem o něm. První hrabě z Cromeru. Britský generální konzul v Egyptě v letech 1883 až 1907. Po celou tu dobu vládl mé zemi jako diktátor, vlastně početným nepřátelům, jak vy říkáte.“

Nicholas přivřel mírné oči. „Percival mě upozornil, že jste patřila k jeho nejlepším studentům, ale nevaroval mě před silným národnostním cítěním. Vím, že jste nepotřebovala, abych vám překládal ten nápis.“

„Můj otec sloužil ve štábu Gamála Abdala Násira,“ pravila tiše. „A Násir byl muž, který svrhl loutkového krále Farouka a definitivně zlomil britskou nadvládu nad Egyptem. Už jako prezident znárodnil Suezský průplav a naplival tím Britům do tváře.“

„Aha!“ zasmál se. „Takže jsme každý na jiné koleji, ale věci se změnily. Doufám, že nemusíme trvat na nepřátelství?“

„Ani v nejmenším,“ souhlasila. „Duraid měl o vás to nejlepší mínění.“

„Stejně jako já o něm,“ odpověděl a převedl hovor jinam. „Máme tady ojedinělou kolekci královských ushabti. Vlastníme vzorky z hrobů všech králů starého království až po posledního Ptolemaia. Dovolte, abych vám je ukázal.“ Následovala ho k velké vitríně, která zabírala celou jednu stranu síně. Police za policí zaplňovaly stěnu a všechny byly obsazeny figurkami připomínajícími hračky, které se kdysi ukládaly do hrobů, aby sloužily jako sluhové a otroci mrtvým králům ve světě stínů.

Nicholas otevíral prosklené dveře a vybíral zajímavé kusy. „Tato ushabti představuje Maju, který sloužil třem faraonům: Tutanchamonovi, Ajovi a Horemhebovi. Pochází z hrobu faraona Aje, který zemřel v roce 1343 před Kristem.“

Podal jí sošku a ona nahlas četla přes tři tisíce let staré hieroglyfy, jako by to byly titulky ranních novin. „Jsem Maja, správce pokladu dvou říší. Budu se zodpovídat božskému faraonovi Ajovi. Ať žije věčně!“ Mluvila arabsky, aby ho vyzkoušela, ale odpověděl plynně a pohotově stejným jazykem.

„Vidím, že profesor Percival Dixon nelhal. Musela jste být opravdu vynikající studentka.“

Ponořeni do hovoru o věcech společného zájmu mluvili chvíli arabsky, poté zase anglicky a počáteční ostří rozporů vzalo dávno za své. Pomalu procházeli halou a postávali před vitrínami, brali do rukou vystavené předměty a důkladně je zkoumali.

Připadalo jim, jako by se nalézali v době zapadlé tisíce let v minulosti, hodiny ztrácely rozměr před tváří věků. Návrat paní Streetové je oba zaskočil. „Sire Nicholasi, já už končím. Mohl byste potom zamknout a nastavit poplašný systém? Ostraha je už ve službě.“

„Kolik je hodin?“ Nicholas pohlédl na potápěčské náramkové rolexky a zodpověděl si vlastní otázku. „Půl šesté. Je to možné? Kam se ten čas poděl?“ povzdechl teatrálně. „Paní Streetová, odpusťte, že jsme vás tak dlouho zdrželi.“

„Nezapomeňte nastavit ten alarm,“ připomněla znovu a pohlédla na Royanu. „Dokáže zapomenout úplně na všechno, jakmile se ocitne v sedle svého koníčka.“ Její dojemná starostlivost o zaměstnavatele se dala přirovnat k péči pozorné tety.

„Už jste mi na jeden den vydala dost příkazů, tak už běžte.“ Nicholas se obrátil k Royaně. „Nenechám vás odejít, aniž bych vám neukázal něco, na čem se podílel i Duraid. Můžete se ještě pár minut zdržet?“ Přikývla. Udělal pohyb, jako by ji chtěl vzít za paži, ale hned nato ruku spustil. V arabském světě by se i pouhý letmý dotyk považoval za urážku. Všimla si toho gesta a potěšila ji jeho zdvořilost. Způsoby a lehkost jednání se jí na něm začínaly zamlouvat čím dál víc.

Bočními dveřmi s nápisem JEN PRO ZAMĚSTNANCE ji vyvedl z výstavní haly. Dlouhá chodba končila dalšími dveřmi.

„Vnitřní svatyně,“ poznamenal. „Promiňte ten nepořádek. Už tady musím opravdu uklidit. Moje žena dříve obvykle… “ Náhle přerušil větu a pohlédl na rodinnou fotografii ve stříbrném rámečku na psacím stole. Nicholas a krásná tmavovláska seděli na dece pod rozložitými větvemi dubu spolu se dvěma děvčátky, která se velmi podobala matce. Mladší seděla Nicholasovi na klíně, starší stála za ním a držela otěže malého shetlandského poníka. Royana pohlédla stranou a uviděla v jeho očích nevýslovný smutek.

Odvrátila se a přejela pohledem zbytek místnosti, aby ho neuvedla do rozpaků. Zřejmě mě zavedl do své pracovny, napadlo ji. Byla prostorná, pohodlně zařízená a ve stylu vybavení se zřetelně odrážela Nicholasova povaha. Muž činu tu stál proti vědci zahrabanému v knihách. Ve změti muzejních předmětů a knih ležely rybářské navijáky a štípané pruty na lososy. Na věšáku na zdi viselo vedle loveckého kabátu plátěné pouzdro s puškou. Kožená brašna na náboje nesla vyryté iniciály N. Q-H.

Některé zarámované obrazy na stěnách poznala. Nechyběly tu originály akvarelů Davida Robertse, skotského cestovatele devatenáctého století, a také díla Vivanta Denona, který doprovázel Napoleona při tažení do Egypta. Zachycovaly úžasné pohledy na památky z doby ještě před vykopávkami a restauračními pracemi moderní doby.

Nicholas přihodil poleno na dohořívající dřevo v krbu a chvíli je nohou postrkoval, dokud nevyskočily rudé plamínky. Pak pokynul Royaně, aby přistoupila k těžkému závěsu, který zakrýval celou jednu stěnu pracovny. S kouzelnickým gestem zatáhl za šňůrku se střapcem a závěs se rozevřel. „Co říkáte na tohle?“ zvolal se zjevnou pýchou v hlase.

Hleděla na úžasný vlys s reliéfem, upevněný na stěně. Překrásné detaily, dokonalé zpracování, napadlo Royanu okamžitě. Místo nadšené chvály pohotově hodnotila dílo neutrálním hlasem.

„Chammurapi, asi 1780 před Kristem, šestý král dynastie Amoritů,“ řekla a předstírala, že studuje jemně vytesané linie pradávného vládce. Pak pokračovala: „Vlys pochází pravděpodobně ze zikkuratu na jihozápad od starobylého města Ashur. Ale to je pouze jeden z páru. Cena bude okolo pěti miliónů amerických dolarů za kus. Hádám, že bezcharakterní dobrodruzi ukradli oba vlysy Saddámu Husajnovi, svrchovanému vládci moderní Mezopotámie. Doslechla jsem se, že druhý vlys se momentálně nalézá ve sbírkách jistého Texasana Petera Walshe.“

Nejdříve na ni překvapeně hleděl a pak se rozesmál. „Zapřísahal jsem Duraida, aby o tom mlčel, ale zřejmě nevydržel a pověděl vám o naší drobné nezdvořilosti.“ Poprvé slyšela, jak se směje, a zdálo se jí, že jeho smích zní naprosto uvolněně a přirozeně. Líbil se jí, byl srdečný.

„Ohledně majitele druhého vlysu máte pravdu,“ stále ještě se smíchem potvrdil Nicholas, „ale cena byla šest miliónů, ne pět.“

„Duraid mi také vyprávěl o návštěvě masivu Tibesti v Čadu a v jižní Libyi,“ dodala. Pokýval lehce hlavou a předstíral zkroušenost.

„Zdá se, že před vámi nemám žádné tajemství.“ Přešel k velké skříni na protější straně. Byl to nádherný exemplář vykládaného nábytku, pocházející pravděpodobně z Francie sedmnáctého století. Otevřel dvojité dveře. „Tohle jsme s Duraidem přivezli z Libye, a to bez svolení plukovníka Muhammada Kaddáfího.“ Vyňal jednu z unikátních bronzových sošek a podal ji Royaně. Představovala matku kojící dítě. Zelená patina na povrchu dávala tušit, že dílo bude velice staré.

„Hannibal, syn Hamilkara Barkase,“ upřesnil. „Asi 200 let před Kristem. Našla ji tlupa Tuaregů v jednom starém táboře u řeky Bagradas v severní Africe. Hannibal je tam musel spolu s ostatními ukrýt před porážkou od římského generála Scipia. Těch sošek bylo více než dvě stě a já vlastním padesát nejlepších.“

„Zbytek jste prodal?“ zeptala se a dál si zálibně prohlížela sošku. „Jak jste se mohl rozloučit s něčím tak nádherným?“ pokračovala hlasem plným nesouhlasu.

Nešťastně vzdychl. „Nebylo vyhnutí, bohužel. Ještě dnes mě to mrzí, ale výprava se prodražila. Stála mě celé jmění. Jinak to nešlo. Musel jsem se s částí kořisti rozloučit.“

Odešel k psacímu stolu a ze spodní zásuvky vytáhl láhev sladové whisky Laphroaig. Postavil ji na stůl a připravil dvě skleničky. „Smím vás pokoušet?“ zeptal se, ale ona odmítavě zavrtěla hlavou.

„Nemusíte litovat. Dokonce sami Skotové připouštějí, že tenhle nápoj se dá pít pouze za bouře na Skotské vysočině, při teplotách pod nulou a po vystopování a zastřelení desateráka. Mohu vám nabídnout něco vhodnějšího pro dámu?“

„Nemáte kolu?“ zeptala se.

„Mám, ale ta je přinejmenším stejně škodlivá jako whisky. Samý cukr, absolutní jed.“

Vzala si sklenku, kterou jí podal, a oplatila mu přípitek.

„Na život!“ souhlasila a pokračovala: „Duraid mi o soškách vyprávěl.“ Vrátila exemplář do skříně. „A za vámi mě poslal také on. Bylo to jeho poslední přání před smrtí.“

„Takže žádná náhoda? Připadám si jako hloupý pěšák v nějakém ohavném komplotu.“ Ukázal na křeslo naproti psacímu stolu. „Posaďte se!“ přikázal, „a mluvte!“

Seděl na rohu stolu se sklenicí whisky v pravé ruce, nakláněl se k ní a lenivě kýval dlouhou nohou jako odpočívající leopard ocasem. Měřil si ji pronikavým pohledem a záhadně se usmíval. Napadlo ji, že tomuto muži bude asi těžké lhát.

Zhluboka se nadechla. „Slyšel jste o starověké egyptské královně Lostris z druhé půle meziobdobí? Žila v době, kdy do Egypta vtrhli Hyksósové.“

Zasmál se, vstal a mírně výsměšným tónem odpověděl: „No ne! My se bavíme o Řece bohů, nemám pravdu?“ Odešel ke knihovně a z horní řady vytáhl jeden výtisk. Kniha byla viditelně ohmataná, ale stále měla původní obálku se snovou ilustrací v pastelových stínech zelené a růžově purpurové, která surrealisticky znázorňovala pohled na pyramidy, tyčící se nad vodou. Položil ji před Royanu na stůl.

„Četl jste ji?“ zeptala se.

„Ano,“ přikývl. „Přečetl jsem téměř všechno, co napsal Wilbur Smith. Líbí se mi styl jeho vyprávění. Párkrát také přijel do Quenton Parku zastřílet si.“

„Zřejmě čtete rád o sexu a násilí,“ protáhla obličej. „Co si myslíte speciálně o téhle knize?“

„Musím přiznat, že mě autor dostal. Při četbě jsem měl dojem, že je napsaná podle skutečnosti, a přál jsem si, aby tomu tak bylo. Také proto jsem telefonoval Duraidovi.“ Nicholas zvedl publikaci ze stolu a otevřel ji na konci. „Autorovy poznámky v samém závěru jsou přesvědčivé, ale mně nejde z hlavy především poslední věta.“ Poté ji přečetl nahlas. „Někde v etiopských horách blízko pramenů Modrého Nilu v neporušené hrobce faraona Mamose leží Tanova mumie.“

Téměř zlostně odhodil knihu na stůl. „Můj bože! Nedovedete si představit, jak toužebně jsem si přál, aby to byla pravda, a jak rád bych spatřil hrobku faraona Mamose. Musel jsem si promluvit s Duraidem. Když mě ujišťoval, že to je jenom humbuk, cítil jsem se podvedený. Mé představy zašly příliš daleko. Byl jsem nevýslovně zklamaný.“

„Není to humbuk,“ oponovala mu, ale pak se rychle opravila. „Určitě ne všechno.“

„Chápu. Duraid mi lhal.“

„Nelhal,“ hájila ho vášnivě, „jen neřekl celou pravdu. Tehdy ještě nebyl hotový s výzkumy, aby vám mohl vyložit celý příběh. Neznal všechny odpovědi na otázky, které byste mu určitě položil. Vaše jméno však figuruje na prvním místě seznamu potencionálních sponzorů, který sestavil.“

„Duraid neznal odpovědi, ale vy určitě ano,“ zasmál se skepticky. „Už jsem se jednou zmýlil, podruhé do stejné jámy nespadnu.“

„Svitky opravdu existují. Devět jich leží v trezoru muzea v Káhiře. Byla jsem u toho, když se našly v hrobce královny Lostris.“ Royana otevřela kabelku a chvíli se v ní přehrabovala. Poté vytáhla barevné fotografie formátu deset krát patnáct centimetrů. Vybrala jednu z nich a podala ji Nicholasovi. „Tohle je snímek zadní stěny hrobky. Ve výklenku můžete vidět alabastrové nádoby. Jsou vyfotografovány těsně před vytažením.“

„Pěkný obrázek, ale mohl být pořízený kdekoliv.“

Nevšímala si jeho poznámky a podala mu další fotografii. „Tady je všech deset svitků v Duraidově pracovně v muzeu. Poznáváte ty dva muže stojící za lavicí?“

Přikývl. „Duraid a Wilbur Smith.“ Skeptický výraz v jeho obličeji poněkud polevil. Vypadal pobaveně, ale pochyboval dál. „K čertu, co se mi to pokoušíte namluvit?“

„K čertu, pokouším se vám namluvit, že bez ohledu na autorovy poetické schopnosti má všechno, co je v knize uvedeno, alespoň částečně pravdivý základ. Bohužel sedmý svitek, který nás zajímá nejvíce, ukradli muži, kteří zabili mého manžela.“

Nicholas vstal a přihodil do krbu další poleno. Chvíli do něj bušil pohrabáčem, jako by se potřeboval vypořádat se svými pocity. Aniž se přestal dívat do ohně, spustil: „V čem je sedmý svitek důležitější ve srovnání se zbývajícími devíti?“

„Líčí pohřeb faraona Mamose a já věřím, že naznačuje i směr, který by nás mohl dovést k hrobce.“

„Ale jistá si nejste.“ Otočil se k ní a pohrabáč držel v ruce jako zbraň připravenou k útoku. Rty měl pevně sevřené a oči se mu leskly. V takové náladě z něho šel strach.

„Větší část textu sedmého svitku je psaná podivnými šiframi. Jedná se o jakési sekvence mystických veršů. Právě se nám s Duraidem začalo dařit jejich rozšifrování, když…,“ odmlčela se a zhluboka vzdychla, „… když ho zavraždili.“

„Přece musíte mít kopie, když se jedná o něco tak cenného.“ Upřeně na ni hleděl, až jí běhal mráz po zádech. Zavrtěla hlavou.

„Mikrofilmy, naše poznámky, zkrátka úplně všechno zmizelo spolu se svitkem. Poté co zabili Duraida, se vydali do našeho bytu a zničili mi počítač, v němž jsem archivovala celý výzkum.“

Odhodil pohrabáč na podlahu, až to zařinčelo, a vrátil se ke stolu. „Tak vy nemáte pro svá tvrzení nejmenší důkazy? Vůbec nic, co by dosvědčilo pravdivost vašich slov?“

„Ne,“ souhlasila. „Kromě toho, co mi zůstalo tady.“ Dlouhým štíhlým ukazováčkem si poklepala na čelo. „Mám dobrou paměť.“

Zamračil se a prohrábl si husté vlnité vlasy. „A proč jste přišla za mnou?“

„Přišla jsem vám nabídnout podívanou na hrobku faraona Mamose,“ odpověděla jednoduše. „Pokud ji ještě chcete vidět.“

Jeho výraz se okamžitě změnil. Zašklebil se jako nevychovaný školák. „Momentálně si nevzpomínám na nic, co bych toužil spatřit víc.“

„Tak to spolu budeme muset sepsat něco jako pracovní smlouvu,“ pravila a nahnula se dopředu způsobem nedočkavého obchodníka. „Nejdříve mi dovolte, abych řekla, jak si to představuju já, pak můžete udělat totéž vy.“

Bylo to těžké jednání a hodinu po půlnoci musela Royana připustit, že je vyčerpaná. „Už nedokážu pořádně uvažovat. Neodložíme to na zítřejší ráno?“ Stále se nedohodli.

„Už je ráno,“ připomněl jí. „Máte pravdu, je to ode mě poněkud bezohledné. Můžete se tady vyspat, je vám k dispozici dvacet sedm ložnic.“

„Děkuju,“ vstala. „Raději pojedu domů.“

„Cesta bude namrzlá,“ varoval ji. Pak ale zahlédl v jejích očích odhodlanost a zvedl ruce na znamení kapitulace. „Dobrá, víc už nebudu naléhat. V kolik zítra začneme? V deset mám schůzku se svými právníky, ale do oběda můžeme být hotovi. Co kdybychom tady společně pracovně poobědvali? Sice jsem měl jet střílet do Cantonu, ale klidně to můžu odvolat. A odpoledne a večer budu mít jen pro vás.“

Nicholas se sešel dopoledne ve své knihovně s právníky.

Nebyla to záležitost ani snadná, ani příjemná. Popravdě nic takového nečekal. Poslední dobou se mu začal soukromý život rozpadat pod rukama. Zatínal zuby při vzpomínce na začátek roku, na osudný moment nepozornosti a únavy na zledovatělé silnici a oslňující světla kamionu, který se na ně řítil.

Ještě se nestačil zotavit z jedné rány, když přišla druhá. Tentokrát v podobě negativní finanční zprávy od Lloydova pojišťovacího syndikátu. Půl století měla rodina pravidelné příjmy z podílu na jeho zisku. Nicholas počítal s případnými ztrátami, ale doposud se tím příliš netrápil, protože za posledních padesát let syndikát ani jednou nevykázal vážnější ztráty.

Zemětřesení v Kalifornii a pokuty uložené nadnárodní chemické společnosti za znečištění ovzduší navýšily výčet ztrát, které přesáhly sumu dvaceti šesti milionů liber. Nicholasův podíl činil více než dva a půl milionu. Malou část už splatil, ale za necelých osm měsíců bude muset zaplatit zbytek. A k tomu všemu nemohl tušit, jaké nemilé překvapení mu chystá následující rok.

Celou sadbu cukrové řepy, téměř čtyři sta hektarů, totiž postihla rhizománie, virové onemocnění, při němž se tvoří nadměrné množství postranních kořenů.

„Někde musíme získat dva a půl milionu liber,“ prohlásil jeden z právníků. „Myslím, že by to neměl být problém. Hala je plná cenných věcí, stejně jako celé muzeum. Kolik bychom mohli očekávat za část prodaných exponátů?“

Nicholas cítil, jak mu trne šíje při pouhé myšlence na prodej Ramsesovy sochy, Chammurapiho vlysu či jiných částí milovaných sbírek. Věděl, že by zaplatil všechny dluhy, ale nebyl si jistý, jestli by dokázal bez sbírek žít. Dal by přednost čemukoliv, jen aby se jich nemusel vzdát.

„V žádném případě,“ přerušil ho Nicholas a vysloužil si chladný pohled.

„Dobrá, poohlédneme se po něčem jiném,“ pokračoval právník nelítostně. „Co stádo dojnic?“

„To se štěstím vynese nějakých sto tisíc,“ zavrčel Nicholas. „Už zbývá najít jen dva miliony a čtyři sta tisíc.“

„A závodní koně?“ vmísil se do hovoru účetní.

„Mám všeho všudy šest trénovaných koní, což dělá dalších dvě stě tisíc,“ usmál se Nicholas zatrpkle. „Už jsme se dostali na dva miliony a dvě stě tisíc. Pomalu se blížíme k cíli.“

„Jachta,“ vzpomněl si mladší z právních zástupců.

„Je starší než já,“ zavrtěl hlavou Nicholas. „Proboha, vždyť patřila už mému otci. Těžko se vám ji podaří udat. To jsou cennější moje flinty.“

Oba právníci se sklonili nad seznam. „Ano, ještě zde máme dvě pušky od firmy Purdey a syn. V dobrém stavu. Odhadem za čtyřicet tisíc.“

„Jistě. Také vlastním pár obnošených ponožek a nějaké podvlékačky,“ přiznal Nicholas. „Proč jste je taky nedali na seznam?“

Právníci jeho poznámku ignorovali. „Dále je tu londýnský dům,“ pokračoval ten starší nevzrušeně, už dávno přivykl lidskému utrpení. „Dobré místo. Hodnota jeden a půl milionu.“

„Ale ne za současné situace na trhu,“ namítl Nicholas. „Milion zní reálněji.“ Právník si udělal poznámku na okraj papíru a pokračoval: „Snad chceme všichni, aby se nemuselo prodat celé panství, nebo se mýlím?“

Tvrdé a nepříjemné jednání skončilo, aniž cokoliv s konečnou platností vyřešili. Nicholas byl znechucený a rozzlobený.

Vyprovodil právníky a odešel se osprchovat a vzít si čistou košili. Aniž by k tomu měl rozumný důvod, ještě se oholil a tvář si osvěžil vodou po holení.

Projel parkem a rangerover nechal na parkovišti u muzea. Sněžení přešlo v plískanici, a než se dostal od auta do budovy, měl vlasy plné velkých studených kapek.

Royana čekala v kanceláři paní Streetové. Zdálo se, že ty dvě si spolu docela dobře rozumějí. Zastavil se na chvíli přede dveřmi a poslouchal Royanin smích. Začal se cítit o trochu lépe.

Kuchařka jim z hlavní budovy poslala teplý oběd. Určitě věřila v zázračnou moc vydatného jídla, které dokáže vylepšit náladu, když venku panuje počasí, že by psa nevyhnal. A nemýlila se. Přinesli mísu husté zeleninové polévky s nudlemi, lancashirské hovězí ragú, láhev burgundského pro něj a džbánek čerstvě vymačkané pomerančové šťávy pro Royanu. Jedli před krbem a do oken bušil vítr plný dešťových kapek.

Požádal ji, aby mu vyprávěla podrobnosti o Duraidově smrti. Nevynechala nic a vzpomněla si i na svoje zranění. Vyhrnula rukáv a ukázala zavázanou paži. Poslouchal pozorně, když mu líčila příhodu, jak jí v ulicích Káhiry podruhé usilovali o život.

„Podezíráte někoho?“ zeptal se poté, co skončila. „Netušíte, kdo by v tom mohl mít prsty?“

Zavrtěla hlavou. „Přišlo to tak náhle, bez nejmenšího varování.“

Dojedli v tichosti – oba si nechávali myšlenky pro sebe. Při kávě jí připomněl účel schůzky. „Co abychom se vrátili k naší smlouvě?“

Dohadovali se celou hodinu.

„Copak můžu souhlasit s vaším podílem na kořisti, když nevím, co do toho vložíte?“ protestoval Nicholas a dopil kávu. „Nakonec po mně stejně budete chtít, abych výpravu vedl a financoval… “

„Musíte uvěřit mým aktivům, jinak žádná kořist, jak tomu říkáte, nebude. Můžete být klidný. Dokud neuzavřeme smlouvu a neplácneme si, víc vám neřeknu.“

„Nezdá se vám to trochu neomalené?“ zeptal se. Lstivě se usmála.

„Pokud se vám nezdají moje podmínky, ráda vám prozradím, že Duraidův seznam obsahuje ještě tři další jména,“ pohrozila.

„Dobrá, dobrá.“ Zastavil ji s přesvědčivým výrazem mučedníka. „Souhlasím s vaším návrhem. Jak se podělíme?“

„Já si vyberu první z předmětů, které se nám podaří najít. Vy si vezmete druhý a tak dál na střídačku.“

„A co kdybych vybíral jako první?“ pozvedl obočí.

„Rozhodne los,“ navrhla.

Vytáhl z kapsy drobné.

„Volte stranu!“ Vyhodil minci, a když už byla ve vzduchu, Royana zvolala: „Hlava.“

„Zatraceně!“ vykřikl. Zvedl peníz a strčil ho zpátky do kapsy. „Máte možnost prvního výběru, pokud něco najdeme.“ Na znamení souhlasu jí přes jídelní stůl nabídl ruku. „První věc bude vaše. Můžete si s ní dělat, co se vám zlíbí. Třeba ji darovat do muzea v Káhiře, pokud ještě bude trvat naše podivínská úchylka. Ujednáno?“ zeptal se. Podala mu ruku.

„Ujednáno!“ souhlasila. „A jsou z nás společníci,“ dodala.

„Dáme se do toho. Už žádné další tajnosti. Řekněte mi všechno, každou podrobnost, kterou jste mi doposud zamlčela.“

„Přineste tu knihu,“ ukázala na výtisk Řeky bohů. Než s ní přišel, odsunula stranou špinavé nádobí. „Nejdříve projdeme tu část, kterou napsal Duraid.“ Nalistovala poslední stránku. „Tady začal trochu kalit vodu.“

„Dobrý příměr,“ zasmál se Nicholas. „Prosím vás, zjednodušte to. Sama jste ji zkalila už dost.“

Ani se neusmála. „Až potud příběh znáte. Hyksósové vyženou královnu Lostris a její lid z Egypta. Běženci prchají na jih proti proudu řeky až k soutoku Bílého a Modrého Nilu. Jinak řečeno k dnešnímu Chartúmu. To poměrně věrně odpovídá skutečnostem uvedeným na svitcích.“

„Vzpomínám si. Pokračujte.“

„V útrobách říční galéry je mumifikované tělo faraona Mamose VIII., manžela královny Lostris. Před dvanácti lety, když ležel na smrtelném loži zasažený Hyksósovým šípem do hrudi, mu odpřisáhla, že najde bezpečné místo a tam ho uloží k poslednímu odpočinku i s jeho nesmírnými poklady. V Chartúmu se Lostris rozhodne, že nastal čas splnit svůj slib. Vyšle syna Memona, tehdy čtrnáctiletého prince, s oddílem vozů, aby našel vhodné pohřebiště. Memona doprovází otrok Taita, jeho vychovatel a neúnavný vypravěč celého příběhu.“

„Tohle si pamatuju. Memon a Taita se radí se zajatými otroky z kmene Shilluk a poté odplouvají levým ramenem řeky, které dnes známe pod jménem Modrý Nil.“

Royana přikývla. „Vydali se dál k východu a narazili na hrozivé hory tak vysoké, že je popisuje jako modré hradby. Co jste četl v knize, je víceméně věrný přepis svitků, ale tady,“ ukazováčkem poklepala na otevřenou stránku, „začíná Duraidovo poněkud zavádějící líčení. V popisu předhůří… “

Dříve než stačila pokračovat, vložil se Nicholas do vyprávění. „Když jsem tu pasáž četl poprvé, napadlo mě, že popis krajiny neodpovídá přesně místu, kde Modrý Nil opouští etiopskou vysočinu. Tam není žádné předhůří. Řeka vytéká z příkrého západního masivu hor, jako když had vylézá z díry. Autor textu zřejmě neznal Modrý Nil a jeho tok.“

„Vy tu oblast znáte?“ zeptala se Royana. Usmál se a přikývl.

„Za mladých let, to jsem byl dokonce hloupější než teď, jsem vymyslel grandiózní plán. Rozhodl jsem se na člunech přeplout Abbaj od jezera Tana až dolů k přehradě u Roseires v Súdánu. Abbaj je etiopský název Modrého Nilu.“

„Proč jste to chtěl podniknout?“

„Nikdo přede mnou to ještě nezkusil. Major Cheesman, britský konzul, se tam byl v roce 1932 jen podívat a málem se utopil. Domníval jsem se, že když o své cestě natočím film a napíšu knihu, zbohatnu na honorářích. Přemluvil jsem otce, aby financoval výpravu. Byl to druh šíleného podniku, jaké otec miloval, dokonce se ho chtěl zúčastnit. Prostudoval jsem celý tok Modrého Nilu, a nejen na mapách. Koupil jsem starou cessnu a proletěl kaňon řeky od jezera Tana až k přehradě. Bylo mi jedenadvacet a byl jsem blázen.“

„Jak to skončilo?“ ptala se fascinována jeho líčením. Duraid se jí o něčem takovém nikdy nezmínil. Cítila, že přesně takové dobrodružství mohla od tohoto muže čekat.

„Přesvědčil jsem osm kamarádů ze Sandhurstu a obětovali jsme pokusu celé vánoční prázdniny. Skončilo to fiaskem. Na divoké vodě jsme vydrželi sotva dva dny. Ta soutěska je nejpekelnější kout na světě, jaký jsem kdy poznal. Velký kaňon na řece Colorado v Arizoně je sice stejně obtížný, ale téměř o polovinu mělčí. Řeka nám rozbila lodě dříve, než jsme z osmi set kilometrů stačili urazit třicet. Dole jsme museli nechat všechnu výbavu a po útesech se vyšplhat zpátky do civilizace.“

Na chvíli zvážněl. „Ztratil jsem dva kamarády. Bobby Palmer se utopil a Tim Marshall spadl z útesu. Ani jsme se nedokázali postarat o jejich těla. Dodnes tam někde leží. Musel jsem to oznámit jejich rodičům…,“ odmlčel se při vzpomínce na smutné události.

„Už se někomu podařilo splavit Modrý Nil?“ zeptala se, aby ho odvedla od mučivých vzpomínek.

„Ano. Za pár let jsem se tam vrátil. Tentokrát ne coby vůdce, ale jako mladší člen oficiální expedice britské armády. Spojeným silám pozemního vojska, námořnictva a letectva se podařilo řeku porazit.“

Hleděla na něho s posvátným úžasem. Nakonec opravdu sjel Abbaj. Cítila, jak ji k němu přitahuje mocná osudová síla. Duraid měl pravdu. Opravdu nebylo vhodnějšího muže pro úkol, který měla před sebou.

„Tak to máte o soutěsce a její ukrutné síle vědomosti jako nikdo jiný na světě. Pokusím se stručně vylíčit, o čem se zmiňuje Taita v sedmém svitku. Bohužel se jeho část dochovala poškozená, a tak jsme s Duraidem chybějící místa doplňovali odhadem podle zbývajícího textu. Řeknete mi pak, jestli Taitův popis souhlasí s vaší znalostí terénu.“

„Jen do toho,“ pobídl ji.

„Západní hradbu hor popsal Taita shodně jako vy. Příkrá stěna, ze které se vynořuje řeka. Museli tam zanechat povozy, protože jim ve strmém a kamenitém terénu nebyly nic platné. Dál pokračovali pěšky, náklad přeložili na hřbety koní. Brzy začaly být stezky příliš nebezpečné. Ztratili několik koní – spadli do řeky –, ale ani to je neodradilo. Putovali dál poslušní příkazu prince Memona.“

„Vidím to přesně tak, jak mi to líčíte. Je to neuvěřitelně záludná krajina.“

„Taita dál popisuje, jak došli k řadě překážek, které nazývá stupně. Nemohli jsme s Duraidem s jistotou potvrdit, o co šlo, ale podle všeho se jednalo o vodopády.“

„V kaňonu o ně není nouze,“ přikývl Nicholas.

„Teď se dostávám k nejdůležitější části. Taita říká, že po dvaceti dnech cesty nahoru roklí přišli ke druhému stupni. Právě zde dostal princ nečekanou zprávu od mrtvého otce. Ve snu mu sdělil, že si toto místo vybral pro svůj poslední odpočinek. Taita se nezmiňuje, že by pokračovali dál. Pokud se nám podaří najít překážku, která je zastavila, snadno zjistíme, jak daleko se dostali do soutěsky.“

„Budeme potřebovat mapy pohoří a družicové fotky. Také musím projít svoje poznámky a deník expedice,“ uvažoval nahlas Nicholas. „Snažím se stále aktualizovat knihovnu dokumentů, a tak bych měl mít v archivu muzea nejnovější mapy a snímky z oběžné dráhy. Pokud tam jsou, pak je paní Streetová ten pravý člověk, který je dokáže najít.“

Vstal a protáhl se. „Ještě dnes večer najdu své záznamy a pročtu je. Můj pradědeček na konci minulého století lovil v Etiopii. Mám v paměti, že v roce 1890, nebo tak nějak, překročil Modrý Nil poblíž Debre Markos. Kouknu se i na jeho paměti, jsou uloženy v našich archivech. Ten starý divoch možná napsal něco, co by se nám mohlo hodit.“

Doprovodil ji ke starému zelenému landroveru, a když nastartovala, otevřeným bočním okýnkem jí domlouval: „Stejně si myslím, že byste tady měla zůstat. Do Brandsbury to musí být víc než půl druhé hodiny jízdy. Denně tam a zpátky to dělá určitě tři hodiny. Čeká nás ještě spousta práce, než můžeme jenom pomyslet na cestu do Afriky.“

„Co by řekli lidé?“ zeptala se a šlápla na pedál.

„Nikdy jsem na ně příliš nedal,“ křičel za ní. „Kdy vás zítra uvidím?“

Vystrčila hlavu a volala zpátky: „Musím se zastavit u doktora v Yorku. Má mi vytáhnout stehy. Před jedenáctou se sem nedostanu.“

Vítr jí hodil do tváře prameny tmavých vlasů. Brunety ho vždycky přitahovaly, jeho Rosalinda měla také východní rysy. Už pouhé srovnání v něm vyvolalo pocit viny a nevěry, ale myšlenek na Royanu se stejně nezbavil.

Od chvíle, kdy Rosalinda zemřela, byla Royana první žena, která probudila jeho zájem. Lákal ho její smíšený původ. Byla dost exotická a jitřila jeho zálibu v Orientu, ale přitom natolik anglická, že mluvila jeho jazykem a rozuměla jeho smyslu pro humor. Byla vzdělaná a znalá věcí, které ho zajímaly, a navíc obdivoval jejího ducha. Ženy z Východu jsou od narození obvykle vychovávány v pokoře a v sebezapírání. Tahle je jiná.

Georgina domluvila Royaně návštěvu u lékaře v Yorku. Vyjely z Brandsbury hned po snídani. Georgina řídila a Div seděl mezi nimi.

Když zahýbaly na vesnickou cestu, všimla si Royana velkého kamionu, který parkoval vedle pošty. Přeletěla ho očima a víc na něj nemyslela.

Ve volné krajině se cesta místy ztrácela v husté mlze, která snižovala viditelnost na pár desítek metrů. Georgina nebrala počasí příliš vážně a hnala starý landrover, co to šlo. Royana občas mrkla na ručičku tachometru. Trvale se pohybovala napravo od číslice sto.

Náhodou se ohlédla a spatřila za sebou kamion. Nad mořem mlžného oparu viděla jen kabinu – plula jako horní můstek ponorky na oceánu z mlhy. Ještě chvíli kabinu pozorovala, než ji mlha zahalila a spolkla úplně. Otočila se zpátky a poslouchala matku.

„Tahle vláda je spolek neschopnejch blbečků.“ Georgina přivírala oči před kouřem cigarety, která jí visela v koutku úst. Řídila jednou rukou a druhou drbala Diva za ušima. „Je mi úplně jedno, že se ministři svým žvaněním naprosto znemožňují, ale když začnou donekonečna omílat, proč mi nemůžou zvýšit penzi, tak mám dojem, že zešílím.“ Důchod za léta služby v zahraničí byl její jediný příjem a sotva se dal nazvat uspokojivý.

„Mami, snad bys nechtěla vládu labouristů?“ škádlila ji Royana. Matka byla odjakživa zarytý konzervativec.

Georgina na chvíli zaváhala a pak se z toho elegantně vymluvila. „Jen tím chci říct, aby se vrátila Maggi.“

Royana se mírně otočila a přes ušpiněné sklo znovu pohlédla dozadu. Náklaďák byl pořád za nimi. Trčel z mlhy a ohon modrého dýmu se táhl za landroverem jako kondenzovaná vodní pára za letadlem na obloze. Doposud za nimi udržoval odstup, ale najednou zrychlil a blížil se.

„Myslím, že nás chce předjet,“ komentovala situaci Royana.

Masivní kapota tahače byla kousek od jejich zadního nárazníku. Chladič vozu s chromovaným nápisem MAN čněl do výše, že ani nebylo vidět řidiče.

„Kdekdo se mě snaží předjet. Takhle by mohl začínat můj životní příběh,“ lamentovala Georgina a vytrvale se držela středu úzké cesty.

Royana se opět ohlédla a zjistila, že se monstrum přiblížilo. Nyní vyplňovalo celé zadní sklo jejich auta. Řidič kamionu přeřadil a obrovský motor se hrozivě rozeřval.

„Raději bys měla uhnout. Zdá se, že to myslí vážně.“

„Jen ať počká,“ vrčela Georgina volným koutkem úst. „Trpělivost přináší ovoce. Stejně ho teď nemůžu pustit dopředu, před námi je úzký kamenný most. Znám tu cestu dobře, jako bych šla doma do koupelny.“

V tentýž okamžik se rozeřval klakson tahače. Jeho zvuk byl ohlušující. Div skočil na zadní sedadlo a začal podrážděně štěkat.

„Blbec jeden,“ řekla Georgina upřímně. „Na co si to hraje? Zapiš si jeho číslo, nahlásím ho policii v Yorku.“

„Má poznávací značku od bláta, nedokážu to přečíst. Vypadá jako z kontinentu. Myslím, že je německá.“

Řidič zpomalil, jako by slyšel jejich protesty, a vzdálenost mezi vozidly narostla na dvacet metrů. Royana se úplně obrátila a sledovala situaci za vozem.

„Tohle už vypadá líp,“ poznamenala nevzrušeně Georgina. „Neotesaný Hun se učí mravům.“ Hleděla upřeně do mlhy před sebou. „Támhle je most.“

Royana konečně zahlédla řidiče tahače. Na hlavě měl modrou vlněnou kuklu, která mu kromě očí a nosu zakrývala celý obličej. V jeho vzhledu bylo cosi zlověstného.

„Pozor!“ vykřikla náhle Royana. „Řítí se přímo na nás!“ Stupňované hučení motoru obrovského kamionu přešlo v řev. Pohlcoval je a ohlušoval jako hukot rozbouřeného moře. V poslední chvíli zahlédla masu lesklé oceli a pak předek tahače narazil do zadku landroveru.

Náraz ji hodil přes opěradlo sedadla. Zvedla se a viděla, že je náklaďák vleče jako liška zajíce. Tlačil je před sebou na ocelovém nárazníku, chránícím chromovanou mříž chladiče.

Georgina zápolila s volantem, aby udržela kontrolu nad vozem, ale všechno její úsilí bylo marné. „Neudržím to,“ křičela. „Most! Snaž se vyskočit… “

Royana zatahala za sponu bezpečnostního pásu a chytila kliku dveří. Neovladatelný landrover byl nekontrolovaně smýkán napříč cestou a kamenná stěna mostu jim závratnou rychlostí letěla vstříc.

Dveře povolily, ale už je nedokázala zcela otevřít. Jejich vůz narazil do masivního kamenného sloupu, strážícího vjezd na most.

Čelní sklo vypadlo a roztříštilo se o kameny. Ženy vykřikly současně. Auto se začalo deformovat a setrvačnost je vymrštila dopředu. Landrover se převrátil a kutálel se z náspu dolů.

Royana katapultovaná otevřenými dveřmi vypadla ven. Sklon svahu zmírnil dopad, ale náraz na zem jí na chvíli vyrazil dech. Padala dolů v kotrmelcích, až její nedobrovolný sestup zastavila ledová řeka.

Ještě než ji pohltila voda, uvědomila si, že nad sebou vidí oblohu a most. Na kratičký okamžik stačila zahlédnout tahač. Vezl za sebou dva mohutné návěsy, dobře viditelné nad zábradlím.

Koutkem oka spatřila těžké zelené plachty a na nich značku a název společnosti. Dříve než stačila nápis přečíst, voda se nad ní zavřela. Chlad jí podruhé vyrazil dech.

Zoufale bojovala s proudem, až se dostala ke hladině.

Zjistila, že místo, kde spadla do vody, je o kus výše. Promočený oděv jí nedovoloval plavat. Na břeh se vyhoupla pomocí větve visící nad řekou.

Klečela v blátě, vykašlávala vodu a pomalu se prohlížela, jestli neutrpěla nějaké zranění. Starost o vlastní zdraví vzápětí zatlačil do pozadí matčin bolestný nářek, ozývající se ze zdemolovaného auta.

Šílenou rychlostí se vydrápala z bahna. Mokrou a částečně namrzlou houštinou starých travin klopýtala k místu, kde leželo na střeše to, co zbylo z landroveru. Na pomačkané a odřené karoserii svítily čerstvé hliníkové jizvy tam, kde se sloupla vrstva tmavě zeleného laku. Když se dostala k vraku, motor už ztichl, ale kola se dál bláznivě točila v nesmyslné jízdě nikam.

„Mami! Kde jsi?“ volala. Nikdo neodpovídal, ale nářek neustával. Royana se vydala za zvukem. Musela se chytit auta, aby se udržela na nohou. Děsila se toho, co uvidí.

Georgina seděla na mokré zemi, bokem opřená o vůz, nohy před sebou podivně zkroucené. Špička levé holínky směřovala opačným směrem a v nepřirozeném úhlu se bořila do bláta. Bezpochyby měla zlámané nohy.

Ty však nebyly pravou příčinou jejího nářku. V klíně držela Diva. Skláněla se nad ním zkroucená žalem, který v nekontrolovaných vzlycích vyvěral z nitra její duše. Váha vozu ho rozdrtila. Z tlamy mu v posledním úsměvu visel dlouhý růžový jazyk a z jeho špičky kapala krev, kterou Georgina vytrvale utírala šátkem.

Royana se svezla na kolena vedle matky a jednou rukou ji objala kolem ramen. Dosud ji neviděla plakat. Pevně ji tiskla k sobě. Pokoušela se ji ukonejšit a zastavit nepřetržitý nářek. Marně.

Nevěděla, jak dlouho takhle zůstala. Z nehybného stavu ji nakonec vyburcovaly matčiny polámané nohy a také obavy, aby se nevrátil řidič kamionu. Vylezla nahoru na silnici a ještě celá roztřesená zastavila první auto, které se objevilo.

Royana se měla setkat s Nicholasem už před dvěma hodinami, ale stále nedorazila. Jeho obavy o ni vzrostly natolik, že zvedl telefon a zavolal na policii v Yorku. Naštěstí si všiml poznávací značky landroveru. Snadno si ji zapamatoval, protože ji tvořila kombinace iniciál jeho matky a nešťastné číslo třináct.

Chvíli trvalo, než policistka vyhledala údaje na počítači a vrátila se k telefonu. „Pane, bohužel vám musím sdělit, že vůz paní Lumleyové dnes ráno havaroval.“

„Co je s řidičem?“ dožadoval se stroze Nicholas.

„Řidiče i spolujezdce odvezli do Minsterské nemocnice v Yorku.“

„Jsou v pořádku?“

„Lituji, pane, ale tyto informace nemáme.“

Nicholasovi trvalo čtyřicet minut, než se dostal do nemocnice, a skoro stejnou dobu, než našel Royanu. Byla na chirurgickém oddělení, seděla vedle matčina lůžka a čekala, až se probudí z narkózy.

Vzhlédla, když se za ní objevil. „Jste v pořádku? Co se stalo?“

„Maminka… má těžké zlomeniny. Museli jí sdrátovat roztříštěnou stehenní kost.“

„A co vy. Jste v pořádku?“

„Jenom pár odřenin a škrábanců. Nic vážného.“

„A jak k tomu došlo?“

„Nějaký náklaďák nás vytlačil z cesty.“

„Úmyslně?“ Nicholas cítil, jak se uvnitř zachvěl při vzpomínce na jiný nákladní vůz, na noc a na jinou cestu.

„Myslím že ano. Řidič měl na hlavě kuklu a narazil do nás zezadu. Musel to udělat schválně.“

„Řekla jste to policii?“

Přikývla. „Dnes ráno, dávno před nehodou, byla ohlášena krádež tahače. Řidič s ním zastavil před jedním z těch bister kolem cesty. Je to Němec, neumí anglicky.“

„To není poprvé, co se vás někdo pokusil zabít,“ řekl Nicholas zasmušile. „Musím na to osobně dohlédnout.“

Vyšel z nemocničního pokoje do čekárny a přistoupil k telefonu. Náčelník policie v Yorku byl Nicholasův osobní přítel, stejně jako ředitel nemocnice.

Když se vrátil, Georgina se už probrala. Třebaže byla ještě trochu omámená, s potěšením kvitovala, že ji odvážejí na soukromý pokoj. Výměnu zařídil Nicholas. Ortoped se dostavil za pár minut.

„Zdravím tě, Nicku. Co tu děláš?“ pozdravil Nicholase. Royanu překvapovalo, kolik lidí ho zná.

Doktor se začal věnovat Georgině. „Jak se cítíte? Pořídila jste si komplikovanou zlomeninu. Kost vypadala jako konfety. Podařilo se nám ji dát dohromady, ale budete u nás muset zůstat přinejmenším deset dní.“

„Tak to vidíte, Royano,“ podotkl Nicholas, když opustili spící Georginu. „Co víc by vás mohlo přesvědčit? Hospodyně už vám v Quentonu připravuje pokoj. Nenechám vás samotnou potloukat se po okolí. Při dalším pokusu by mohli mít víc štěstí.“

Byla ještě příliš rozrušená a otřesená, aby se vzmohla na odpor. Pokorně usedla na přední sedadlo rangeroveru a nechala se odvézt do ordinace, vytáhnout stehy a pak do Quenton Parku. Hned jak přijeli, zavedl ji do ložnice.

„Kuchařka vám sem pošle večeři. Nezapomeňte si vzít prášek na spaní, co vám dal doktor. A pokud chcete, aby vám někdo přivezl z Brandsbury vaše věci, dejte klíč paní Streetové. Prozatím vám hospodyně připravila něco na noc a kartáček na zuby. Do zítřejšího rána o vás nechci ani slyšet.“

Bylo příjemné nechat si od něho organizovat život. Poprvé od té hrozné noci v oáze zase zažívala pocit jistoty a bezpečí. Přesto si neodpustila alespoň drobné gesto nezávislosti – tabletku na spaní spláchla do záchodu.

Dlouhá noční košile z čistého hedvábí, u krku a na manžetách zdobená jemnou vzácnou krajkou, ležela na polštáři. Nikdy na sobě neměla tak luxusní věc. Dotyk látky na holé kůži byl vzrušující. Uvědomila si, že musela patřit jeho ženě, a to v ní rozbouřilo vír myšlenek. Vlezla do postele a přemýšlela. Ani nezvyklá rozloha příliš měkké matrace, ani neznámé prostředí jí dlouho nedokázaly zabránit ve spánku. Po chvíli usnula.

Ráno ji vzbudila mladá pokojská s čerstvým výtiskem Timesů a šálkem čaje Earl Grey. Po několika minutách se objevila znovu a přinesla jí tašku s věcmi. „Sir Nicholas by s vámi rád posnídal v půl deváté v jídelně,“ vyřizovala vzkaz.

Při sprchování si Royana prohlížela své nahé tělo v dlouhém zrcadle, vyplňujícím celou jednu stěnu koupelny. Kromě nedávné jizvy po noži, živé a ještě zdaleka nezhojené, našla čerstvé stopy po havárii – modřinu na stehně a další na boku a hýždi. Natahovala si punčocháče a cítila, že se zachytávají za odřenou a drsnou kůži. Když sestupovala po hlavním schodišti, aby se poohlédla po jídelně, mírně kulhala.

Nicholas zvedl oči od novin a pozdravil ji. „Poslužte si,“ pokynul rukou k snídani, připravené na servírovacím stolku. Okamžik zaváhala na prahu. Když si o chvíli později nakládala smažená vajíčka na talířek, pohlédla na krajinku na stěně před sebou. Vzpomínala na jméno malíře. Ano, bude to John Constable, ujistila se v duchu.

„Spala jste dobře?“ Nečekal na odpověď a pokračoval: „Volala mi policie. Našli ten kamion na odstavné ploše v Harrogate. Chystají se ho prohlédnout, ale nečekají, že by zjistili něco podstatného. Zdá se, že máme co činit s někým, kdo ví, co dělá.“

„Musím zavolat do nemocnice,“ odpověděla.

„Už jsem to udělal. Vaše matka měla klidnou noc. Nechal jsem vzkaz, že ji večer navštívíte.“

„Až večer?“ zatvářila se přísně. „Proč tak pozdě?“

„Do té doby nebudete mít čas. Musím nějak zhodnotit investované peníze.“

Když přišla ke stolu, vstal, odtáhl židli a pomohl jí usadit se. Taková zdvořilost Royanu zaskočila. Cítila se mírně nesvá, ale přešla to bez komentáře.

„Těžko můžeme dělat závěry o útoku na vás a na Duraida, i když vrahové věděli přesně, po čem jdou a kde to mají hledat.“ Náhlá změna předmětu hovoru ji vyvedla z rovnováhy. „Zamysleme se nad druhým pokusem v Káhiře. Mám na mysli ten granát v autě. Věděl někdo kromě ministra, že ho máte odpoledne navštívit?“

Odpověděla, hned jak polkla sousto. „Nejsem si jistá. Myslím, že jsem se o tom zmínila Duraidovu sekretáři a možná i některému z jeho asistentů.“

Nicholas se zamračil a pokýval hlavou. „Takže s vaší návštěvou byla obeznámena půlka muzea?“

„Ano, tak nějak. Bohužel.“

Chvíli uvažoval. „Kdo věděl, že odjíždíte z Káhiry a znal cíl vaší cesty? Kdo věděl, že budete bydlet u matky v Brandsbury?“

„Úředník ze správy muzea mi přivezl na letiště diapozitivy.“

„Řekla jste mu, kterým letadlem letíte?“

„To rozhodně ne.“

„Mluvila jste o tom s někým?“

„Ne. Počkejte…, “ zaváhala.

„Tak ano?“

„Zmínila jsem se o tom před ministrem během rozhovoru, když jsem ho žádala o volno. Ale on přece… To určitě ne.“ V jejím výrazu se zračila hrůza, kterou v ní ta představa vyvolala.

Nicholas pokrčil rameny. „Stávají se různé věci. Pochopitelně že ministr věděl všechno o vašem studiu sedmého svitku.“

„Neznal podrobnosti, ale… V podstatě tušil, co sledujeme.“

„A teď další otázka. Kávu, nebo čaj?“ Poté co jí nalil kávu, pokračoval: „Zmínila jste se o seznamu sponzorů. Nemohl by nám posloužit jako částečný seznam podezřelých?“

„Getty Museum?“ řekla a on se zasmál.

„Můžeme je klidně škrtnout. Sotva budou po ulicích Káhiry házet granáty. Kdo další figuroval na seznamu?“

„Gotthold Ernst von Shiller.“

„Hamburk. Těžký průmysl. Zušlechťování kovů a slitin. Úprava rud.“ Nicholas přikývl. „A třetí jméno?“

„Peter Walsh,“ odpověděla. „Z Texasu.“

„To je ten pravý,“ přikývl. „Žije ve městě Fort Worth. Má licence na rychlé občerstvení a zásilkový prodej.“ Jen velmi málo sběratelů dokáže konkurovat větším institucím, pokud jde o přírůstky starožitností nebo při financování archeologických výzkumů. Nicholas je znal všechny, protože tvořili nepřátelské společenství asi dvou tuctů osob. Nejednou se s nimi utkal v aukčních síních Sotheby’s a Christie’s, nemluvě o méně legálních místech, kde se prodávaly „čerstvé“ starožitnosti, což znamenalo, že jsou čerstvě vykopané ze země.

„Jsou to bandité s chtivýma očima. Dokázali by sníst vlastní děti, jen aby zahnali hlad. Co by asi udělali, kdyby je napadlo, že jim stojíte v cestě k Mamosově hrobce? Nevíte, jestli se některý z nich spojil s Duraidem po vydání knihy, jako jsem to udělal já?“

„Možná, nevím to jistě.“

„Nedovedu si představit, že by nevyužili tak lákavou možnost. Musíme předpokládat, že dobře věděli, čemu je Duraid na stopě. Na seznamu podezřelých si necháme oba.“ Pohlédl na její talířek. „Stačilo? Dáte si ještě trochu vajíček? Ne? Tak výborně. Zajedeme do muzea, abychom zjistili, co pro nás má paní Streetová.“

Sotva vešli do studovny, překvapil ji rozsah změn, které stihl Nicholas provést v tak krátkém čase. Musel pracovat snad celou noc. Místnost připomínala vojenský hlavní stan. Uprostřed stál velký stojan s tabulí a na ní byly přišpendlené vzájemně se překrývající družicové snímky. Přistoupila blíž, aby si je prohlédla, ale vzápětí upoutaly její pozornost jiné materiály.

Vedle podrobné mapy, zachycující stejnou oblast Etiopie jako fotografie z oběžné dráhy, visel seznam jmen a adres a hlavně soupis vybavení a zásob. Zřejmě sloužil dřívějším africkým expedicím. Dále zde byly listy s výpočty vzdáleností a něco, co vypadalo jako předběžný rozpočet. Nahoře na tabuli se nacházel časový rozpis a nad tím vším kraloval nápis: Etiopie – Všeobecné informace. Nestihla přečíst celý plán, protože ho tvořilo pět hustě popsaných stran, ale dojala ji Nicholasova pečlivá příprava.

Royana odstoupila od stojanu a slíbila si, že při první příležitosti důkladně prostuduje všechen písemný materiál. Posadila se do jednoho ze dvou křesel, připravených před tabulí. Nicholas sebral ze stolu špacírku se stříbrnou rukojetí a zamával s ní jako řídící učitel rákoskou.

„Třída bude dávat pozor,“ zaklepal hůlkou na tabuli. „Prvním úkolem je přesvědčit mě, že dokážeme najít Taitovu stopu, třebaže vychládala několik tisíc let. Zvažme nejdříve geologickou formaci soutěsky Abbaj.“

Nicholas vykreslil hůlkou na družicových snímcích tok řeky. „V této části se Abbaj zařezává do plata tvořeného převážně vyvřelým čedičem. V některých místech vznikly po obou stranách toku kolmé stěny sto čtyřicet až sto padesát metrů vysoké. Tam, kde se objevují vrstvy tvrdších magmatických břidlic, je řeka nedokázala rozrušit a v řečišti vznikly gigantické schody. Váš předpoklad, že Taitovy stupně představují vodopády, považuju za správný.“

Přistoupil blíž k tabuli a ze změti dokumentů vylovil jednu fotografii. „Tuhle jsem pořídil v soutěsce při armádní expedici v roce 1976. Pomůže vám udělat si představu, jak takové vodopády ve skutečnosti vypadají.“

Podal jí černobílý snímek řeky sevřené z obou stran vysokými skalními útesy a s kaskádami vod, které zdánlivě padaly z nebe. Muži do půl těla nazí připomínali na člunech mravence.

„Neměla jsem ponětí, jaké to tam je,“ s hrůzou v očích se dívala na obrázek.

„Nehleďte tolik na nádheru pustiny dole v kaňonu,“ nabádal ji. „Z čistě fotografického hlediska tam nenajdete jediné místo, ze kterého byste to všechno dostala do záběru. Určitě si umíte představit, že tenhle vodopád dokáže zdržet skupinu Egypťanů, kteří se vydali pěšky nahoru proti proudu. Navíc s koňmi a nákladem. Obvykle bývají kolem peřejí stezky po věky vyšlapávané slony nebo jinou zvěří, ale tady žádná neexistuje. Vodopády jako je tenhle, se nedají obejít. Útesy nelze překonat.“

Přikývla a on pokračoval: „Ani při cestě dolů jsme neměli jinou možnost než spouštět čluny a výbavu po provazech. Vůbec to nebylo snadné.“

„Shodneme se tedy na tom, že druhý vodopád cestou od západu jim mohl zabránit, aby pokračovali dál,“ shrnula Royana.

Nicholas vzal do ruky vycházkovou hůlku a hrotem objížděl křivku řeky na družicových fotografiích. „Stěna skalnatého masivu se zvedá na etiopské straně hranic a tam se také nachází začátek soutěsky. Nikde kolem nevedou žádné cesty a poblíž nejsou žádná města. Jen kus dál proti proudu najdeme dva mosty. Kolem dokola se rozprostírá přes šest set kilometrů pustiny. Nic jiného než pádící Modrý Nil a rozervané černé čedičové skály.“ Odmlčel se, aby nechal svá slova působit.

„Je to jedna z posledních opravdových divočin na zeměkouli, navíc se spoustou divokých zvířat a špatnou pověstí ještě divočejších lidí. Hlavní vodopády v útrobách soutěsky jsem označil na družicových fotografiích,“ ukázal na místa pečlivě zakroužkovaná červeným fixem.

„Tady je vodopád číslo dvě, asi dvě stě kilometrů od súdánské hranice. Musíme vzít v úvahu řadu okolností, především to, že řeka mohla od času, kdy tam zavítal náš přítel Taita, změnit řečiště. Vždyť od té doby uběhly už čtyři tisíce let.“

„Určitě nevyskočila z tak hlubokého kaňonu,“ namítla. „Sto dvacet metrů je dost i pro spoutání Nilu.“

„Ano, ale přesto se původní řečiště měnilo. V době záplav je množství vody a její síla tak úžasná, že to nejsem schopný ani popsat. Hladina se zvedne o dvacet metrů a voda se řítí nepředstavitelnou rychlostí.“

„Vždyť jste to sjel, nebo snad ne?“ zeptala se pochybovačně.

„Ne při povodni. To by nikdo nepřežil.“

Minutu hleděli mlčky na fotografii a představovali si šílenství mohutných vod při vrcholící povodni.

Vzhlédla k němu a připomněla: „Kde je další vodopád?“

„V místech, kde se jeden z přítoků vlévá do hlavního toku Abbaje. Řeka se jmenuje Dinder a pramení ve výšce šesti set metrů v pohoří Čoke, asi sto šedesát kilometrů na sever od soutěsky.“

„Pamatujete se ještě na místo soutoku Dinderu s řekou Abbaj?“

„Už to bude dvacet let a tehdy jsme strávili skoro měsíc dole v rokli. Všechno se mi vybavuje jako noční můra. Nikdy nekončící únavný pohled na útesy a bludiště rozervaných stěn, horko a hmyz, řev vody a nekonečná celodenní dřina u vesel. Vše mi v paměti splývá. I když na ten soutok si vzpomínám. Ze dvou důvodů.“

„Opravdu?“ nahnula se dychtivě v křesle.

„Ztratili jsme tam muže. Byla to jediná oběť druhé expedice. Nevydrželo lano a ten nešťastník se zřítil z třistametrové výšky. Skončil na zádech mezi kameny.“

„To je mi líto. A co ten druhý důvod, který vám to místo připomíná?“

„Ve skalní stěně je klášter koptských křesťanů asi sto dvacet metrů nad hladinou řeky.“

„Přímo v rokli?“ divila se nevěřícně. „Proč by ho stavěli na takovém místě?“

„Etiopie je jednou z nejstarších křesťanských zemí. Je tam víc než devět tisíc kostelů a klášterů a mnohé z nich se nalézají na podobně odlehlých a téměř nepřístupných místech v horách. V tomhle je údajně pochovaný svatý Frumentius, světec, který počátkem třetího století přinesl z byzantské říše do Etiopie křesťanství. Podle legendy ztroskotal u břehů Rudého moře. Dostal se do Aksumu a tam obrátil na víru císaře Ezana.“

„Navštívil jste ten klášter?“

„Co vás nemá!“ smál se. „Měli jsme úplně jiné starosti, především jak přežít. Snažili jsme se co nejrychleji dostat z té pekelné soutěsky, na výlety nezbýval čas. Jen co jsme se ocitli pod vodopády, upalovali jsme po řece dolů. Vzpomínám si jen, že klášter je vytesaný ve skále vysoko nad řekou. A pak ještě na vzdálené postavy mnichů v bílých róbách, jak stáli nehybně na skalní římse a pozorovali nás. Někteří z nás jim mávali a byli dotčení, že se nedočkali sebemenší odezvy.“

„Jak se dostaneme tam dolů bez řádně zajištěné expedice?“ uvažovala nahlas a hleděla bezútěšně na mapu.

„Copak, snad neztrácíte kuráž?“ zubil se na ni. „Počkáme na komáry, kteří tam dole žijí. Než nás snědí, vynesou nás nahoru do svých kolonií.“

„Mluvte trochu vážně,“ napomínala ho. „Jak to uděláme?“

„Mnichy zásobují vesničané, kteří žijí v horách nad soutěskou. Určitě tam dolů vede nějaká stezka. Tvrdili, že jim trvá tři dny, než se dostanou z okraje kaňonu na dno k řece.“

„Vy si troufáte najít cestu dolů?“

„Ne, ale mám pár nápadů, jak by se to dalo udělat. Vrátíme se k tomu později. Nejdříve si musíme ujasnit, co čekáme, že po čtyřech tisíciletích najdeme.“ Vyzývavě na ni pohlédl. „Teď je řada na vás. Přesvědčte mě, že to má smysl.“ Podal jí hůlku se stříbrnou rukojetí, sedl si vedle ní do křesla a založil ruce na prsou.

„Nejdříve se musíte vrátit ke knize.“ Špacírku vyměnila za výtisk Řeky bohů. „Pamatujete si ještě na Tana?“

„Jak by ne. Byl velitelem egyptských armád za královny Lostris a honosil se titulem Velký lev Egypta. Měl na starost útěk ze země, když prchali před Hyksósem.“

„Také byl královnin tajný milenec, pokud můžeme věřit Taitovi, a otec prince Memona, jejího prvorozeného syna,“ dodala.

„Tana zabili během trestné výpravy proti etiopskému náčelníkovi jménem Arkoun. Mumifikované tělo dovezl Taita zpět královně,“ pokračoval v příběhu Nicholas.

„Naprosto přesně,“ pokývla uznale hlavou. „Připomněl jste mi jistou narážku, kterou jsme objevili s Duraidem.“

„V sedmém svitku?“ rozhodil rukama a napřímil se v křesle.

„Ve svitku ne, ale v nápisu na hrobce královny Lostris.“ Sáhla do kabelky a vyndala fotografii. „To je zvětšený výřez nástěnné malby na zdi pohřební komory. Právě tahle část malby později odpadla a zničila se. Věřili jsme, že Taita jen tak náhodou neumístil nápis na čestné místo nad ukryté svitky. Mělo to svou důležitost.“ Podala mu snímek. Vzal ze stolu lupu a pozorně si ho prohlížel.

Zatímco zkoumal hieroglyfy, Royana pokračovala ve výkladu. „Pamatujete, jak si Taita liboval v hádankách a slovních hříčkách? Jak se chvástal, že je nejlepší hráč baa?“

Nicholas oddálil lupu. „Ano, vzpomínám si. Souhlasím s teorií, která považuje hru bao za předchůdce šachů. Mám možná tucet hracích desek. Některé jsou z Egypta a jiné z oblastí na jihu Afriky.“

„Zastávám stejnou teorii. Obě hry mají mnoho společného, jak co do pravidel, tak předmětů potřebných ke hře. Bao je pouze primitivnější forma. Místo šachových figurek se hraje s barevnými kameny různých hodnot. Věřím, že Taita by neodolal pokušení, aby nezanechal potomstvu důkazy o své chytrosti a smyslu pro hádanky. Myslím si, že byl natolik ješitný, že klíč k nalezení faraonova hrobu úmyslně zašifroval jak do svitků, tak do nástěnných maleb, kterými, jak sám uvádí, vlastnoručně vyzdobil hrobku milované královny Lostris.“

„Domníváte se, že tohle je jeden z klíčů k pokladům?“ Nicholas poklepal lupou na fotografii.

„Čtěte,“ vybídla ho. „Jsou to klasické hieroglyfy, nic těžkého ve srovnání s kryptickými šiframi.“

„Otec prince, jenž není otcem, dárce modrého, který ho zabil,“ překládal s přestávkami, „střeží na věky ruku v ruce s Hapi kamenný testament cesty k otci prince, který není otcem, k dárci krve a popela.“

Nicholas zavrtěl hlavou. „To nedává smysl,“ zamračil se. „Musel jsem někde udělat chybu.“

„Nezoufejte. Právě jste se seznámil s Taitou, mistrem hry bao a perfektním hádankářem. Lámali jsme si nad tím s Duraidem hlavy celé týdny,“ povzbuzovala ho. „Musíme se vrátit ke knize, abychom to rozluštili. Tanus jako milenec královny Lostris zplodil prince Memona, ale vlastně nebyl jeho otcem. Na smrtelné posteli dal Memonovi modrý meč, který ho smrtelně zranil při boji s domorodým etiopským náčelníkem. V knize je popsaná celá bitva.“

„Když jsem tuhle část četl poprvé, vzpomínám si, že mě napadlo, jestli modrý meč není jednou z nejstarších železných zbraní. V době bronzové musel představovat zázrak zbrojařského umění. Příhodný dar pro prince,“ přemítal Nicholas nahlas a pak pokračoval: „Takže Tanus je Otec prince, jenž není otcem?“ Odevzdaně vzdychl. „Momentálně přijímám vaši interpretaci.“

„Díky za důvěru,“ prohodila ironicky, „ale pojďme dál v luštění Taitovy hádanky. Faraon Mamos dal Memonovi jméno, nikoli původ. Tedy opět otec, který není otcem. Mamos předal princi dvojitou korunu Egypta, červeno-bílou korunu Horního a Dolního království, krev a popel.“

„Tohle dokážu vstřebat bez potíží, ale co zbytek textu?“ vyptával se Nicholas se zřejmým zájmem.

„Výraz ruku v ruce měl ve starém Egyptě dvojí smysl. Mohl znamenat něco jako velmi blízko něčeho, nebo v dohledu něčeho.“

„Pokračujte, konečně jste mě donutila sedět a dělat si poznámky,“ pobídl ji Nicholas.

„Hapi je hermafrodit, bůh nebo bohyně Nilu, záleží na tom, jaký rod v daném okamžiku přijme. V textech všech svitků Taita často používá jméno Hapi jako alternativní název pro řeku.“

„Pokud dáme dohromady sedmý svitek a nápis z královniny hrobky, jaký bude váš výklad?“ dožadoval se Nicholas.

„Jednoduchý. Tanus je pohřbený v dohledu nebo velmi blízko řeky u druhých vodopádů. Je tam kamenný monument nebo nápis na hrobě, případně v něm, který ukazuje cestu k faraonově hrobce.“

Nicholas sykavě vydechl. „Všemi těmi zvraty jsem úplně vyčerpaný. Máte pro mě ještě další indicie?“

„To je vše,“ odpověděla. Nedůvěřivě na ni hleděl.

„Opravdu všechno? Už nic víc?“ divil se. Zavrtěla hlavou.

„Řekněme, že máte pravdu. Předpokládejme, že řeka podstatně nezměnila směr ani charakter a že vypadá přibližně jako před čtyřmi tisíci lety. Doufejme, že nás Taita skutečně dovede k druhým vodopádům při ústí Dinderu. Co asi uvidíme, jestli se tam dostaneme? Pokud existuje nápis na kameni, bude netknutý, nebo naopak poničený počasím a říční vodou?“

„Howard Carter měl také chabé informace, a přesto ho dovedly k Tutanchamonovu hrobu,“ odpověděla mírně. „Stačil mu kousek papyru pochybné autenticity.“

„Howard Carter prohledával pouze Údolí králů a strávil tam deset let,“ oponoval. „Před námi je Etiopie, země dvakrát rozlehlejší než Francie. Jak dlouho nám to potrvá, co myslíte?“

Prudce vstala. „Promiňte, raději bych měla navštívit maminku v nemocnici. Je víc než jasné, že tady mařím čas.“

„Ještě nezačaly návštěvní hodiny,“ namítl.

„Má soukromý pokoj.“ Royana zamířila ke dveřím.

„Odvezu vás,“ nabídl se.

„Neobtěžujte se, zavolám si taxi,“ odpověděla tónem, z něhož vanul chlad.

„Taxíkem vám to bude trvat aspoň hodinu,“ varoval ji. Ustoupila a nechala se doprovodit k rangeroveru. Patnáct minut jeli mlčky, poté se ozval.

„Nejsem zvyklý se omlouvat. Chybí mi trénink, bohužel. Ale je mi to líto, ukvapil jsem se. Nemyslel jsem to tak. Nechal jsem se unést momentálním vzrušením.“

Když neodpovídala, po minutě dodal: „Musíte na mě začít mluvit, jinak se budeme dorozumívat písemně. To by v soutěsce Abbaj nebyl zrovna nejvhodnější způsob.“

„Mám takový dojem, že jste ztratil zájem se tam podívat,“ odpověděla a hleděla upřeně dopředu.

„Jsem zvíře, jinak se to nedá říct,“ připustil. Pohlédla na něj úkosem, a to byl konec. Jeho grimasa byla neodolatelná. Usmála se.

„Zdá se, že se budu muset vyrovnat se skutečností. Opravdu jste zvíře.“

„Nadále partneři?“ zeptal se.

„V této chvíli jste jediné zvíře, které mám. Nezbývá mi než se vás držet.“

Vysadil ji před vchodem do nemocnice. „Vyzvednu vás tady ve tři hodiny,“ řekl Nicholas a odjel do centra Yorku.

Od časů, kdy studoval na univerzitě, si držel malý byt v jedné z úzkých uliček za katedrálou. Budovu spravovala společnost Cayman Island. Telefony zapojené mimo místní ústřednu se nedostaly do seznamu, a tak nemohl vlastníka bytu nikdo vystopovat. Než potkal Rosalindu, hrál byt velmi důležitou úlohu v jeho soukromém životě. V poslední době ho používal jen k důvěrným a tajným záležitostem. Zmíněné expedice do Libye a Iráku byly naplánovány a řízeny právě odtud.

Byt nepoužíval celé měsíce, a tak v něm bylo chladno a neútulno, navíc páchl ztuchlinou. Zapálil plynový hořák a konvici naplnil vodou. S hrnkem horkého čaje před sebou zavolal do jerseyské banky a hned nato do banky Cayman Islands.

„Moudrá krysa nemá jen jeden východ z doupěte.“ Tak zněla rodinná zásada, přecházející z generace na generaci. Vždycky je třeba něco si odložit bokem, pro strýčka Příhodu. Co by si jinak počal, když potřebuje peníze na expedici a právníci mu zablokovali většinu zdrojů?

Zadal hesla a čísla účtů a instruoval ředitele obou bank k finanční transakci. Pokaždé ho překvapilo, jak snadno se dají věci zařídit, pokud má našinec peníze.

Podíval se na hodinky. Na Floridě bylo ještě časné ráno, přesto zvedla Alison sluchátko hned po druhém zazvonění. To světlovlasé dynamo pohánělo Global Safaris, společnost zajišťující lovecké a rybářské výpravy do nejzapadlejších koutů světa.

„Nazdar, Nicku. Neslyšeli jsme o tobě celý rok. Už jsme si mysleli, žes na nás zanevřel.“

„Chvíli jsem byl mimo,“ připustil. Nevěděl, jak by jí řekl, že mu zemřela žena a dvě malé dcerky.

„Etiopie?“ Nezdálo se, že by ji jeho požadavek zaskočil.

„Kdy chceš odjet?“

„Co takhle příští týden?“

„Nedělej si legraci. Máme tam jen Nassua Roussose a ten je zamluvený dva roky dopředu.“

„Žádný jiný lovec by nebyl? Musím se dostat tam a zpátky ještě před příchodem dešťů.“

„Jaké trofeje máš v merku?“ vyzvídala. „Horskou nyalu? Nebo Menelikova lesoně?“

„Chystám výlet po řece Abbaj. Chci si doplnit muzejní sbírky.“ To bylo vše, co jí byl ochoten říct.

Poněkud déle váhala, ale pak zdráhavě řekla: „Tohle půjde mimo naši agenturu, rozumíš? Existuje jeden člověk, který je tak rychle k mání, ale nevím, jestli má základnu na Modrém Nilu. Je to Rus a zprávy o něm se různí. Povídá se, že je to bývalý příslušník KGB a jeden z Mengistovy bandy hrdlořezů.“

Mengistu, přezdívaný černý Stalin, sesadil a později údajně zavraždil císaře Haileho Selassieho. Za šestnáct let diktátorské marxistické vlády dostal Etiopii na kolena. Jakmile padl Sovětský svaz, jeho ochránce a podporovatel, Mengistu byl svržen a poté utekl ze země.

„V téhle situaci vlezu do postele i s ďáblem,“ odpověděl. „Přísahám, že si nebudu stěžovat.“

„Tak tedy platí, ale žádné stížnosti…,“ dala mu jméno a telefonní číslo do Addis Abeby.

„Alison, jsi k pomilování,“ poděkoval Nicholas.

„Stále jen slibuješ,“ řekla a zavěsila.

Nečekal, že se do Addis Abeby snadno dovolá, a nezklamal se. Nakonec přece jen dostal spojení. Odpověděl mu sladký ženský hlas se šišlavým přízvukem. Sotva se zmínil o Borisu Brusilovovi, rázem se změnil v plynulou angličtinu.

„Momentálně tady není. Je na safari,“ řekla neznámá. „Já jsem weizero Tessay, jeho žena.“ V Etiopii nepřebírají ženy jména svých manželů. Nicholas si místní jazyk pamatoval natolik, že dokázal přeložit význam těch slov. Paní slunce. Pěkné jméno, pomyslel si.

„Jestli máte zájem o safari, tak vám mohu pomoct,“ pokračovala.

Nicholas naložil Royanu před nemocnicí.

„Jak se daří matce?“

„Noha už je dobrá, ale pořád smutní po Divovi. To byl její pes.“

„Musíte jí obstarat nějaké štěně. Co takhle prvotřídního springera z chovu mého hajného? Rád to zařídím.“ Chvíli mlčel a pak se opatrně zeptal: „Můžete ji opustit? Myslím tím, až odjedeme na výpravu do Afriky.“

„Mluvila jsem s ní o tom. Má známou v jedné náboženské kongregaci, prý se o ni postará, dokud jí nebude natolik dobře, aby mohla zůstat sama.“

Royana se k němu zcela otočila a pohlédla mu do tváře. „Něco jste provedl od chvíle, co jsem vás viděla naposledy,“ řekla. „Čtu vám to ve tváři.“

Udělal arabské znamení proti zlému pohledu: „Alláh mě chraň před čarodějkami!“

„Ven s tím!“ Tak snadno ji dokázal rozesmát. Nevěděla ani, jestli je to dobře nebo ne. „Vysypte, co máte v rukávě.“

„Počkejte, až se vrátíme domů,“ nenechal se vyprovokovat. Ještě chvíli musela udržet zvědavost na uzdě.

Procházeli muzeem a Nicholas ji vedl přes Egyptskou síň do pavilonu afrických savců. Zastavil se před dioramatem africké buše, kde pózovalo několik menších a pár středně velkých druhů antilop – impaly, Thomsonovy a Grantovy gazely a podobně.

„Madoqua harperii,“ ukázal na drobné zvíře v rohu expozice. „Harperův dikdik, známý také pod označením pruhovaný dikdik.“

Těžko popsatelný tvor nebyl větší než vzrostlý zajíc. Na zádech a horní části hrudi zdobily hnědý kožíšek čokoládově zbarvené pruhy a čenich byl protažený do chápavého chobotku.

„Trochu divné,“ vyslovila opatrně svůj soud, protože postřehla, jak je na tu zrůdu pyšný. „Co je na něm tak zvláštního?“

„Zvláštního?“ divil se. „Ta žena se ptá, jestli je něčím zvláštní?“ V teatrálním gestu obrátil oči ke stropu a opět ji rozesmál. „Je to jediný exemplář. Jeden z nejvzácnějších živočichů na zemi a dnes už pravděpodobně vyhynulý. Je tak vzácný, že ho řada zoologů považuje za podvržený druh, který ve skutečnosti ani nežil. Domnívají se, že ho můj zesnulý pradědeček, po němž je pojmenovaný, padělal. Jistý učený pamflet dokonce tvrdí, že vzal pruhovanou kůži munga a natáhl ji na kostru obyčejné antilopy. Dovedete si představit odpornější nařčení?“

„Taková nespravedlnost mě opravdu děsí,“ smála se.

„Zatraceně, to by také měla. Chystám se do Afriky také proto, abych našel další exemplář a obhájil rodinnou čest.“

„Nechápu.“

„Pojďte se mnou a všechno vám bude jasné.“ Odvedl ji do studovny a z hromady na stole vyhrabal poznámkový sešit, vázaný v červené safiánové kůži. Obal byl vyrudlý, s četnými skvrnami od vody, vazba rozpadlá a rohy odřené.

„Lovecký deník starého sira Jonathana,“ vysvětloval a otevřel ho. Mezi listy ležely vylisované květy a lodyhy rostlin. Byly vybledlé stejně jako písmo. Musely tam přetrvat celé století. Text oživovaly skici mužů, zvířat a divoké krajiny, načrtnuté zažloutlým inkoustem. Nicholas se pustil do čtení.

Druhého února 1902. V táboře u řeky Abbaj. Celý den sledujeme stopu dvou velkých slonů. Nemůžeme je dostihnout. Intenzivní horko. Muži se vyčerpali. Nechali jsme honu a vrátili se do tábora. Při návratu jsme spatřili malou antilopu, pasoucí se na břehu řeky. Složil jsem ji jediným výstřelem z malorážky Rigby. Při bližším ohledání se ukázalo, že patří k rodu Madoqua. Tento druh, který jsem nikdy dříve neviděl, je větší než obyčejný dikdik a má pruhované tělo. Věřím, že ho věda ještě nezná.

Vzhlédl od deníku. „Starý dobrý pradědeček Jonathan nám dává perfektní záminku k tomu, abychom slezli dolů do soutěsky.“ Zavřel sešit a pokračoval: „Jak jste správně poznamenala, příprava naší expedice zabere měsíce plánování a organizování, a to nemluvím o nákladech. Také musíme obstarat povolení od etiopské vlády. V Africe to může trvat měsíce, možná roky.“

„Dovedu si představit, jak by asi spolupracovali, kdyby znali naše skutečné úmysly,“ souhlasila.

„Vím, že existuje mnoho legálních společností, které zprostředkují lovecké safari po celé zemi. Mají všechna potřebná povolení, kontakty na vládu, vozidla, táborové vybavení a zásobování potřebné po celou dobu cesty a pobytu i v těch nejzapadlejších končinách. Úřady tolerují lovce, které tyhle společnosti najímají, zatímco našinci potloukající se kolem by na sebe dokázali upoutat pozornost kdekoho, od prostých domorodců až po místní posádku. Vrhli by se na nás jako stádo rozzuřených buvolů.“

„Tak se budeme vydávat za párek lovců antilop?“

„Už jsem v  Addis Abebě zamluvil termín safari. Akci bych rád realizoval ve třech etapách. První bude průzkumná. Pokud něco najdeme, v což doufáme, tak se tam vrátíme se svými lidmi a vlastním vybavením. To bude etapa číslo dvě. Třetí a poslední bude mít za cíl dopravit kořist z Etiopie. A ze zkušenosti vás mohu ujistit, že to nebude zdaleka nejsnadnější část projektu.“

„Proboha, jak zajistíte…,“ spustila, ale Nicholas zvedl ruku.

„Neptejte se, protože v této chvíli nemám nejmenší představu, jak to uděláme. Pěkně postupně, jednu etapu po druhé.“

„Kdy odjedeme?“

„Než vám to řeknu, chtěl bych ještě znát odpověď na jednu otázku. Vaše interpretace Taitova rébusu je součástí materiálů, které vám ukradli v oáze?“

„Bohužel ano. Všechno je jak v písemné podobě, tak na mikrofilmu.“

„Ti darebáci to mají pěkně pohromadě a vědí přesně to, co jste vyložila mně?“

„Obávám se, že je tomu tak.“

„Moje odpověď na otázku kdy zní: Tout de suite. Tedy čím dříve, tím lépe! Musíme se k řece Abbaj dostat dřív, než tam dorazí konkurence. Vaše domněnky a závěry znají už téměř měsíc. Předpokládám, že budou právě na cestě.“

„Kdy?“ opakovala dychtivě.

„U britských aerolinií jsem na tuhle sobotu zamluvil dvě letenky do Nairobi, takže máme ještě dva dny k dobru. Odtud poletíme letadlem do Addis Abeby, kde přistaneme v pondělí kolem poledne. Dnes večer odjedeme do Londýna a přenocujeme v mém bytě. Máte platné očkování proti žluté zimnici a hepatitidě?“

„Ano, zato nemám skoro nic na sebe. Z Káhiry jsem doslova utekla.“

„V Londýně se po něčem poohlédneme. S Etiopií jsou potíže. V horách je zima a v soutěsce se budeme potit jako v sauně.“

Přešel k tabuli a začal odškrtávat položky na seznamu. „Okamžitě začneme s prevencí proti malárii. Budeme se pohybovat v oblasti zamořené komáry rodu falciparum, proti kterým nepomáhá chloroquin, takže vám naordinuju mefloquin…“ Dál rychle procházel soupis.

„Cestovní doklady máte zřejmě v pořádku, jinak byste tu nebyla. Do Etiopie musíme mít víza. Mám známého, který to zařídí do čtyřiadvaceti hodin.“

Jakmile byl hotový s kontrolou, poslal ji sbalit si pár osobních věcí, které si přivezla z Káhiry.

Už padla tma, když dokončili přípravy k odjezdu z Quenton Parku. Na hodinku se zastavili v Minsterské nemocnici v Yorku, aby se Royana mohla rozloučit s matkou. Nicholas počkal v hospodě U červeného lva naproti nemocnici. Když sedala do rangeroweru, nasála vzduch a poznala vůni zlatého moku z pivovaru Theakston. Kvasné aroma jí docela příjemně vonělo a v Nicholasově přítomnosti se cítila tak dobře, že sotva dosedla, usnula.

Nicholasův londýnský byt se nacházel ve čtvrti Knightsbridge. Navzdory honosné adrese nebyl tak výstavný jako quentonské sídlo. Cítila se tu víc jako doma a nevadilo jí ani, že je to pouze na chvíli. Následující dva dny viděla Nicholase jen občas, byl příliš zaneprázdněný přípravami na cestu. Patřilo k nim také pár návštěv vládních úřadů ve Whitehallu, odkud přinesl balík doporučujících dopisů pro vysoké úředníky britské ambasády a pro důležité úřady snad v celé východní Africe.

„Zeptejte se kteréhokoliv Angličana,“ napadlo ji v duchu, „a každý vám bude tvrdit, že v zemi už dávno neplatí privilegia pro nejvyšší vrstvy, ani ji neřídí klan starých dobrých hochů.“

Zatímco byl pryč, obstarávala nákupy podle seznamu, který sepsal. Procházela rušné ulice nejbezpečnějšího hlavního města na světě a nemohla se ubránit pocitu, že ji někdo sleduje. Neustále se ohlížela, snažila se mizet na dámských toaletách a ve stanicích metra, ale pokaždé se vynořila se stejnou nejistotou.

„Chováte se jako ustrašené dítě, které se ztratilo tatínkovi,“ vysmíval se jí.

Každý večer zažívala nezměrný pocit úlevy, když za sebou konečně zamkla dveře prázdného domu. Po hodinách čekání se musela hodně ovládat, aby mu po schodišti neběžela vstříc, sotva se objevil.

Taxík je v sobotu ráno vyklopil před odbavovací halou čtvrtého terminálu letiště Heathrow. Nicholas s uspokojením pohlédl na společná zavazadla. Royana měla jedinou plátěnou tašku, ne větší než byla ta jeho, a kabelku přes rameno. Nicholasova lovecká puška odpočívala v koženém pouzdře s jeho iniciálami. Časté používání zanechalo na obalu nesmazatelné stopy, stejně jako na zásobníku s mosazným kováním, ve kterém převážel stovky nábojů. Kromě toho měl ještě kožený kufřík, připomínající starožitnost z viktoriánské doby.

„Umění cestovat nalehko je velká ctnost. Bože, chraň nás před ženami s horou zavazadel,“ poznamenal a odmítl pomoc nosiče. Naházel vše do vozíku a sám ho tlačil.

Musela přidat do kroku, aby mu stačila. Kráčel rozhodně napříč přeplněnou halou a masa lidí se před ním jako zázrakem rozestupovala. Posunul si na stranu panama klobouk a usmál se na děvče u odbavovací přepážky. Přišla k němu celá rozčepýřená s dívčím ruměncem v nalíčené tváři.

To samé se opakovalo na palubě letadla. Letušky se chichotaly všemu, co řekl, nalévaly mu šampaňské a často kolem něho poletovaly, což se neobešlo bez roztrpčení ostatních pasažérů včetně Royany. Ale nevšímala si jich ani Nicholase. Pohodlně se usadila a zažívala nezvyklé pohodlí první třídy s naklápěcím křeslem a malou televizní obrazovkou. Snažila se soustředit na film s Richardem Geerem, ale zjistila, že jí myšlenky neustále odbíhají do divokých kaňonů a ke starověkým náhrobním kamenům.

Až když do ní Nicholas strčil, povýšeně vzhlédla přes rameno. Na opěrky mezi křesly rozložil malé cestovní šachy a s hlavou nakloněnou k rameni ji zvednutím obočí vyzýval ke hře.

Přistání na letišti Jomo Kenyatta v Keni je zastihlo v  zápalu hry. Po čtyřech partiích byl výsledek nerozhodný a v rozhodující hře měla výhodu střelce a dvou pěšců. Zažívala hřejivý pocit sebeuspokojení.

V hotelu Norfolk v Nairobi zamluvil Nicholas dva zahradní bungalovy. Neuběhlo ani deset minut od chvíle, kdy se natáhla na lůžko, a už jí ze sousední chatky volal domácím telefonem.

„Dnes jdeme na večeři s nejvyšším britským komisařem. Společenský oděv není třeba, je to starý kamarád. Budete hotová v osm?“

Ve společnosti tohoto muže nemusí být cestování po světě vůbec jednotvárné, pomyslela si.

Cesta z Nairobi do Addis Abeby netrvala dlouho. Krajina pod nimi se odvíjela ve fascinujících obrazech, které udržely Royanu po celý let u okénka. Ve vysokém slunci, vzácně bez mraků, zářil svými zasněženými vrcholky horský masiv Mount Kenya.

Pustotu pouště při severní hranici oživovaly pouze zelené pahorky kolem oázy Marsabit a daleko vlevo lesklé vody jezera Turkana, donedávna známého jako Rudolfovo jezero. Poušť zastavila až vysoká náhorní plošina s centrálním pohořím prastaré Etiopie.

„Civilizaci této země předstihli v Africe pouze Egypťané,“ poznamenal Nicholas, když společně pozorovali krajinu pod sebou. „V časech, kdy lidé na severní polokouli bydleli v jeskyních a nosili nevydělané kůže, zde již žil kulturní národ. Pohanští Evropané ještě vzývali rozličné bohy, když se tady šířilo křesťanství.“

„Ano, byli civilizovaní, už když tudy před necelými čtyřmi tisíci lety procházel Taita,“ souhlasila. „Ve svých svitcích o nich píše jako o lidech kulturně téměř rovnocenných, což u něho často nenajdeme. Ostatní národy světa bez výjimky považoval ve všech směrech za podřadné.“

Ze vzduchu vypadala Addis Abeba jako jiná velká africká města – rozporuplná směs starého a nového, tradičních a exotických architektonických stylů, doškových střech vedle chromované oceli a pálených střešních tašek. Kulaté zdi starých tukulů, postavených z bláta a rákosí, nápadně kontrastovaly s pravoúhlými tvary a geometrickými půdorysy mnohaposchoďových budov, se sídlišti a blahobytnými vilami, vládními budovami a velkolepým a vlajkami ověšeným hlavním sídlem Organizace africké jednoty.

Okolní krajině dominovaly rozlehlé plantáže vysokých eukalyptů a všudypřítomné gumovníky, poskytující dříví na topení. Byly jediným zdrojem paliva pro obyvatele této chudé a válkou rozervané země, kterou po staletí rabovaly loupeživé armády a v nedávné době ožebračovaly cizí politické doktríny.

Royana a Nicholas vystoupili z letadla a přes letištní plochu se prodírali k terminálu. Vyšší nadmořská výška zapříčinila, že vzduch byl ve srovnání s Nairobi chladivý a čistý. Vešli dovnitř a dříve než se stačili zařadit do fronty pasažérů, čekajících na pasové odbavení, zaslechli volání.

„Pane Nicholasi!“ Z davu se vynořila vysoká mladá žena a plula k nim elegantním tanečním krokem. Tradiční dlouhá sukně zdůrazňovala plavnost jejích pohybů a v tmavém obličeji jemných rysů svítil srdečný úsměv.

„Vítejte u nás v Etiopii. Jsem weizero Tessay.“ Pohlédla se zájmem na Royanu: „A vy musíte být weizero Royana,“ podávala jí ruku. Ještě než ji stačila Nicholasovi stisknout, věděl, že ženy si od prvního okamžiku padly do oka.

„Pokud mi svěříte pasy, postarám se o formality. Zatím si odpočiňte v salónku pro vzácné návštěvy. Čeká tam na vás nějaký člověk z britské ambasády. Nevím, jak se dozvěděl o vašem příletu, ale chtěl by vás přivítat, pane Nicholasi.“

Muž, jediný člověk v salónku, měl na sobě dobře střižený tropický oblek a starou vázanku se šikmými pruhy v barvě modré, žluté a oranžové. Pocházela z dob vojenské akademie v Sandhurstu. Okamžitě vstal a vyšel Nicholasovi naproti. „Nicku, jak se máš? To je dobře, že tě zase vidím. Už to bude dvanáct let, co jsme spolu mluvili naposledy.“

„No ne, Geofrey! Neměl jsem tušení, že tě tu stále drží.“

„Jsem tu jako vojenský přidělenec. Jeho Excelence mě vyslala, abych tě uvítal, jakmile se doslechla, že jsme spolu studovali ve Sandhurstu.“ Geofrey pohlédl s neskrývaným zájmem na Royanu a Nicholasovi nezbylo než ho představit.

„Geofrey Tennat. Dejte si na něj pozor, je to největší sukničkář na sever od rovníku. Žádná dívka si před ním nemůže být jistá.“

„Zadrž,“ protestoval Geofrey zřetelně potěšený Nicholasovými referencemi. „Doktorko, nevěřte mu prosím ani slovo, je to notorický lhář.“

Geofrey odtáhl Nicholase stranou a stručné ho informoval o situaci v zemi, speciálně o oblasti, kam měli namířeno. „Starý pán je trochu znepokojený,“ vysvětloval. „Nelíbí se mu, že se tam budeš sám jen tak potulovat. Dole v Gojamu je spousta nebezpečných lidí. Snažil jsem se mu vysvětlit, že se o sebe dovedeš postarat, ale… “

Weizero Tessay se vrátila velice brzy. „Proclila jsem všechna vaše zavazadla včetně pušky a nábojů. Tady máte dočasné povolení. Pokud budete v Etiopii, noste je stále u sebe. A tady jsou ještě pasy, víza jsou orazítkovaná a v pořádku. Letadlo k jezeru Tana odlétá za hodinu, takže nám zbývá dost času na odbavení.“

„Kdybyste někdy potřebovala práci, zavolejte mi,“ komentoval její výkon Nicholas.

Geofrey Tennat je doprovázel k odletové bráně, tam si s Nicholasem potřásli rukama. „Cokoliv pro tebe budu moci udělat, vykonám bez řečí. Stále platí heslo Posluž příteli.“

„Posluž příteli?“ zakroutila hlavou Royana a zamířila k přistavenému letadlu.

„Sandhurstské motto,“ vysvětloval.

„Pěkné,“ pochválila.

„Vždycky jsem Nicholase nabádal, aby se choval slušně a uměřeně,“ dodal Geofrey.

„Ano, ale když on je tak milý.“

Dvoumotorový hornoplošník, s nímž zdolávali poslední úsek cesty, se propadával ve vzdušných kapsách a proudech řídkého vzduchu nad horami.

Třebaže letěli ve výšce čtyři a půl tisíce metrů nad mořem, země pod nimi se zdála být docela blízko. Zřetelně rozeznávali vesnice a plochy obdělávané půdy kolem. Tisíce let nekontrolovaného pasení dobytka a praktikování primitivních zemědělských metod způsobilo, že krajina vypadala bídně a pustě. Z tenké vrstvy načervenalé půdy jako ze tkáně zuboženého těla vystupovala žebra skal, kamkoliv oko dohlédlo.

Znenadání se náhorní rovina propadla do hluboké průrvy, připomínající děsivou ránu obrovským mečem, otevírající útroby země.

Tessay se naklonila a poklepala Royaně na rameno: „Řeka Abbaj!“

Okraje propasti byly čistě vykrojeny a srázy padaly dolů v úhlu přes třicet stupňů. Holou planinu vystřídaly příkré svahy porostlé sytou zelení. Nad hustou džunglí zřetelně vystupovaly obrovité pryšce s větvemi připomínajícími ramena monumentálních svícnů. Místy se stěny zvětralého kamene zřítily dolů a laviny čerstvé sutě rušily jednolitost zeleného koberce. Jinde eroze vytvarovala monstrózní kamenné věže a podivné skulptury, v nichž se s trochou fantazie daly najít postavy obrů a tvorů z říše fantazie.

Stěny se propadávaly níž a níž, a když letěli nad velkolepou soutěskou, mohli na jejím dně zahlédnout jiskřivý tok, který se jako tělo hada klikatil do dálky. Řeka pod nimi vyhloubila poklidné tmavé laguny, spojované dlouhými úseky zpěněné vody, jež si razila cestu červeným pískovcem. Proláklina, místy dosahující šířky sedmnácti kilometrů, se vzápětí zúžila na méně než šestnáct. Bez ohledu na vzdálenost břehů kralovala v celé délce nekonečná krása divočiny, vzdorující i sebemenšímu zásahu člověka.

„Co nevidět budeme tam dole,“ zašeptala Tessay hlasem plným posvátné úcty. Chvíli nikdo nepromluvil, při pohledu na divokou, nezkrocenou přírodu působila její slova malicherně.

Když se před nimi začal vynořovat severní břeh a běžel jim vstříc, pocítili téměř úlevu. V dálce na obzoru vyrůstaly do modrého afrického nebe vysoké hory pohoří Čoke, jejichž vrcholky zřetelně přesahovaly letovou hladinu.

Letadlo začalo klesat a Tessay ukázala rukou směrem dolů.

„Jezero Tana.“ V délce se zrcadlila rozlehlá masa vody, přerušovaná ostrovy a ostrůvky s prastarými kláštery a chrámy. V poslední fázi letu přelétávali nízko nad hladinou, a tak mohli snadno rozeznat bíle oděné kněze, jak křižují vodu v tradičních malých člunech, zhotovených z papyru.

Hornoplošník dosedl na prašnou přistávací dráhu podél jezera a nechával za sebou dlouhý ocas rotujícího prachu. Před sešlou, hrubě omítnutou letištní budovou s doškovou střechou vypnul pilot motory.

Oslepující slunce donutilo Nicholase vytáhnout z kapsy tmavé sluneční brýle. Nasadil si je, postavil se na okraj přistavených schůdků a rozhlédl se. Špinavá omítka stavení nesla četné stopy po kulkách a střepinách a v trávě vedle přistávací plochy stál ohořelý vrak ruského tanku T-54. Hlaveň se střeleckou věží mířila k východu a skrz rezavějící pásy prorůstala tráva.

Za Nicholasem se tlačili další pasažéři. Netrpělivě do něho strkali a vzrušeně mávali na přátele a známé, stojící ve stínu eukalyptů. Před budovou čekal jediný automobil – pískově zbarvená terénní Toyota Land Cruiser. Dvířka u řidiče zdobil kruh, v němž se pyšně vypínala namalovaná hlava horské antilopy nyaly s rohy podobnými vývrtce. Za volantem seděl běloch.

Sotva Nicholas s oběma ženami sestoupil na zem, šofér vylezl z vozu a šel jim naproti. Vysoký štíhlý muž ve vybledlém khaki kabátě kráčel podivným dlouhým krokem, jako by chodil na pružinách.

Asi čtyřicátník? Nicholas odhadoval jeho stáří podle prošedivělé bradky a krátce střižených ryšavých vlasů. Pěkně tvrdý chlapík, pomyslel si v duchu, když mu pohlédl do chladných bleděmodrých očí a na vystouplou bílou jizvu, která protínala líc a končila u zdeformovaného nosu.

Tessay ho nejdříve představila Royaně. Podal jí ruku, toporně se uklonil a s hrozným francouzským akcentem řekl enchanté. Poté pohlédl na Nicholase.

„To je můj manžel ato Boris,“ představila ho Tessay. „Borisi, tohle je ato Nicholas.“

„Těžký výběr,“ pomyslel si Nicholas, ale přívětivě se usmál a řekl: „Budeme tedy mluvit francouzsky. Bonjour, monsieur. Jsem rád, že vás poznávám,“ podal mu ruku.

Boris uchopil napřaženou pravici a tvrdě ji stiskl. Udělal z přivítání jakýsi souboj, ale Nicholas znalý manýrů můžu z buše něco podobného očekával. Sevřel jeho dlaň tak, aby mu Boris nemohl stlačit prsty, a s lenivým úsměvem na rtech vydržel pevný stisk. Boris s náznakem respektu v bledých očích pustil ruku jako první.

„Tak vy jste přijel pro dikdika?“ zeptal se lehce jízlivě. „Většina mých klientů touží po velkém slonu nebo alespoň po horské nyale.“

„Na tyhlety velké kusy nemám pevné nervy,“ usmál se Nicholas. „Dikdik bude vhodnější.“

„Už jste byl někdy dole v rokli?“ vyptával se Boris. Jeho francouzština se silným ruským přízvukem byla sotva srozumitelná.

„Sir Nicholas vedl v roce 1976 expedici,“ vmísila se Royana pohotově do hovoru. Nicholase ta nečekaná intervence pobavila. Royana vytušila jejich vzájemné antipatie a přispěchala mu na pomoc.

Boris něco zavrčel a obrátil se ke své ženě. „Sehnalas všechny věci, jak jsem přikázal?“

„Ano, Borisi,“ odpověděla pokorně, „jsou v letadle.“ Má z něho strach, napadlo Nicholase, a určitě ví proč.

„Tak jdeme nakládat. Čeká nás dlouhá cesta.“

Muži seděli vepředu a na zadních sedadlech se krčily ženy, obložené balíky se zásobami. Dobré africké způsoby, usmál se v duchu Nicholas, nejdříve muži, ženy ať se postarají samy o sebe.

„Doufám, že si z cesty nemíníte udělat turistický výlet.“ Otázka vyzněla spíše jako hrozba.

„Turistický výlet?“

„Podívat se na výtok z jezera a elektrárnu,“ vysvětloval Boris. „Portugalský most a prameny Modrého Nilu,“ dodal. Dříve než stačili zareagovat, varoval je: „Jestli ano, dostaneme se do tábora pozdě v noci.“

„Díky za nabídku,“ odpověděl zdvořile Nicholas, „ale už jsem to všechno viděl.“

„Výborně,“ Boris přijal odpověď s evidentním ulehčením. „Tak jedeme.“

Cesta uhýbala na západ k vysokým horám. Jeli přes Gojam, kraj hrdých horalů. Území bylo poměrně hodně lidnaté a často potkávali vysoké štíhlé muže, jak kráčeli po okraji cesty za stády ovcí a koz. Dlouhé pastevecké hole drželi obřadně zkřížené přes prsa. Jak muži, tak i ženy nosili velké vlněné šály shamma a pytlovité bílé kalhoty, připomínající jezdecké rajtky. Na nohou měli prosté sandály.

Hlavy jim jako svatozář zdobily husté kadeře a z nádherných a pyšných obličejů svítily divoké oči, připomínající oči dravých ptáků. Některé z mladších žen, které ve vesnicích míjeli, byly opravdové krasavice. Muži byli většinou ozbrojení, na bocích se jim ve zdobných stříbrných pochvách houpaly dlouhé obouruční meče a na řemenech samopaly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Řeka bohů II – Sedmý pergamen.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.