TRITON

Praha / Kroměříž

Linda Benderová

Moudrost zvířat:

poučení z duchovního života zvířat

Linda Benderová

Moudrost zvířat:

poučení z duchovního života zvířat

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována,

rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © 2014 by Linda Bender

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2015

Translation © Václav Petr, 2015

Cover © Renata Brtnická, 2015

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-925-9

Uč nás, Veliký duchu,

umění kráčet po hebké, kypré zemi tak,

abychom pochopili svou příbuznost s veškerým životem.

– Modlitba indiánského etnika Lakotů

Poděkování

Podle mé zkušenosti jazyk srdce často vylučuje vyjádření téhož vjemu slovy, a vzhledem k tomu, že kniha Moudrost zvířat je v podstatě celá o srdci, její napsání zásadním způsobem vyčerpalo moje dovednostní kapacity. Z celého srdce děkuji všem lidským i nelidským duším, které se o realizaci této knihy zasloužily.

Na prvním místě děkuji zvířatům, jež mi byla po celý život posvátnými učiteli a jsou jimi dodnes. S pokornou vděčností se skláním před africkým buvolem v Krugerově národním parku v Jihoafrické republice, neboť mě přiměl sdílet „moudrost“ s lidským společenstvím.

Chci zde vyjádřit svou neskonalou vděčnost:

Především tátovi: Děvče přírody ( Nature Girl ) ti děkuje, že jsi uvěřil ve mě i v moji lásku ke zvířatům, a děkuje ti za nezištnou lásku – to, co je ve mně nejlepší, je nejlepší tvojí zásluhou. Přála bych si, abys tu byl a mohl si tuto knihu přečíst.

Tomovi, dr. Vytrvalému ( Dr. Grit ): Tvá láska mi otevřela prostor stát se advokátkou zvířat.

Jameemu a Nicholasovi: Díky vám za povzbuzení a podporu. Budu vás milovat celou cestu do nebe a zase zpátky. 1

Pepperovi, svému milovanému společníkovi a příteli: Děkuji ti, že jsi naše životy obohatil svou láskou a že jsi mi stál při psaní této knihy po boku.

Nesmírně jsem zavázána:

Všem lidem z nakladatelství North Atlantic Books a Random House za to, že mi umožnili účastnit se nakladatelské práce a že mě celým procesem provázeli.

Andrewovi Harveymu, jehož zaujetí pro duchovní aktivismus nezná mezí. Děkuji ti, že jsi nakladatele upozornil na moji práci, i za tvoji moudrost, povzbuzování a mnohaletou neo chvějnou podporu.

Catherine MacCounové, své přítelkyni, bez jejíž pomoci by se tato kniha nikdy nezrodila.

Victoru Parutovi, senzibilovi, médiu a poradci v oblasti mimosmyslového vnímání, děkuji za první inspiraci.

Rupertu Sheldrakeovi děkuji za podnětný výzkum, geniální mysl a užitečné připomínky.

Davidu Simonovi za povzbuzení a veselé historky o zvířatech. Scházíš nám.

Deepaku Choprovi, mistru učiteli.

Lindě Tuckerové a Jasonu Turnerovi za odvahu, lásku a duchovní pomoc.

Jsem také velice vděčná „strýčkovi“ Bobu Randallovi a Barbaře Schachtové Randallové, Křovákům z jihoafrické pouště Kalahari, Carolyn Riversové, zakladatelce a ředitelce institutu Sophia ( The Sophia Institute ) v Charlestonu v Jižní Karolíně, Carolyn Evansové z fotografického studia pro chlupaté mazlíčky PhoDographer (či PhoDOGrapher ), Trudy Twiggové a Larrymu Stoneo vi, Jennifer a Brianu Welhamovým, Susan Rawlingsové, Nathanu Schwartz-Salantovi, Gail Larsonové, Joelu Mellonovi, Barbře Shaferové, Jill Manginové, Jill Angelové a doktoru veterinární medicíny Billu Rogersovi.

Předmluva

Říká se, že nic nepřiměje člověka k účinnějšímu soustředění mysli než pohled do hlavně nabité zbraně. Linda Benderová popisuje, jak byla jednou asi půl hodiny ohrožována revolverem a jak se jí v onom kritickém okamžiku vybavovaly vzpomínky na zkušenost absolutní volnosti, kterou zažila se svou klisnou Je t’aime, usazená na jejím holém hřbetě a cválající s ní v blažené jednotě pod širým africkým nebem. Byl to okamžik dlouhý, „překypoval Boží láskou, že se minuta stala věčností“. V první chvíli byste předpokládali, že v takové situaci bude mít člověk spíše tendenci uniknout z reality transcendentním či mimotělním zážitkem, ale pravý opak je pravdou: Linda Benderová byla podle svých slov beze zbytku „přítomná“ ve svém „vlastním těle“. Větší rozdíl mezi těmito dvěma stavy už být nemůže: první představuje únik před zodpovědností za pozemský život, zatímco druhý naprostou tělesnou bdělost, reálný, skutečný život. Pokud jste opravdu naživu, nebojíte se smrti. Nebojíte se ničeho.

Pokud patříte k lidem, kteří si ze srdce přejí udělat v rámci našeho problematického světa smysluplnou změnu, a váháte učinit první krok jen proto, že zatím nemáte úplně jasno a nedostává se vám potřebné odvahy, pak vás tato kniha a každé její slovo, včetně příběhů, při jejichž četbě vám vhrknou slzy do očí, může inspirovat.

Kniha Moudrost zvířat je dílem ryzí nezištné lásky nejen ke zvířatům, jež s námi na těchto stránkách sdílejí velký kus své moudrosti, ale zejména k nám lidem, neboť naše osudové určení naléhavě závisí na důkladné revizi vztahu k Matce Přírodě a uzavření nové vzájemné smlouvy, pakliže ovšem chceme v bezprostřední budoucnosti obstát a získat jako druh šanci přežít.

Hluboce komplexní a nedílná povaha našeho spojení se zvířaty je zde popsaná s takovou něhou a vědeckou kompetencí zároveň, že snad jen nejnevzdělanější surovci by mohli volání obětující se Přírody ignorovat.

To, co činí z četby této knihy do jisté míry bolestnou záležitost, je skutečnost, že pojmy „nevzdělanost“ a „ignorance“ ani zdaleka nevystihují obtížnost situace, v níž se dnes my lidé nacházíme.

V této kritické hodině, kdy se rozhoduje o bytí naší planety, si přiznejme, že my všichni hledíme do hlavně pušky. Linda Benderová pracuje s premisou, s níž čas neotřásl a podle níž je láska nejvyšší hodnotou, ukrytou v samotném jádru Stvoření. Tento předpoklad autorce umožňuje nejen přiznat exploatační, vykořisťovatelskou chorobu moderního konzumerismu, který nás všechny zabíjí, ale především jasně ukázat řešení.

Navzdory závažnosti tématu nás Lindin čtivý, svěží důvěrný styl, doplněný jasným stanoviskem, přinutí dočíst knihu jedním dechem a zamyslet se nad otázkou, která je její kvintesencí. Jak se stalo, že jsme ztratili svůj příbytek v Ráji? A jak ho můžeme získat zpět?

Místo toho, abychom v člověkem zaviněné zkáze, kterou jsme do jisté míry pomáhali dovršit všichni, pokračovali, měli bychom pomáhat s obnovou Matky Přírody, neboť jinak ani nenajdeme svou vlastní ztracenou podstatu. Tím, že začneme doopravdy žít a opět převezmeme odpovědnost za svůj vlastní život, získáme duši a srdce, jež jsme všichni už dávno cestou bytím poztráceli.

Moudrost zvířat nám na jednom úchvatném příkladu za druhým ukazuje, že obnovení komunikace se zvířaty může lidem poskytnout nejúčinnější nástroj pro znovunastolení láskyplného a smysluplného vztahu s reálným světem. Tato schopnost, kterou jsme mívali v nejstarších dobách, je pro naši moderní dobu kriticky důležitá. Je to klíč nejen k zachování planety, ale i k záchraně nás samotných. Linda Benderová rovněž připomíná, že pojem anima , z něhož byl utvořen i výraz animal (zvíře, živočich), znamená „duše“ (případně oživovací princip, dech). Obnovení kontaktů se zvířaty je proto zároveň životně důležité pro oživení našich srdcí a duší. Taková obroda bude nutně znamenat hlubokou změnu životního stylu, návrat k lásce a zodpovědnosti za vlastní činy a životní prostředí.

Lindina odvážná kniha nás nenásilnou formou vede k ústřednímu jádru problému, do sféry otázek, jimž se nejvíce vyhýbáme – například co znamená zemřít nebo ztratit někoho blízkého nebo co znamená zabít a sníst jiného tvora a jak odlišně se k této Boží smlouvě stavějí přírodní predátoři.

Pokud má čtenář dostatečně otevřené srdce, aby dokázal skutečně naslouchat, v poslední kapitole této strhující a bezchybně propracované knihy se dočká chvíle, kdy se s námi Linda Benderová podělí o některá poselství, jež jí byla svěřena zvířecími vyslanci. Mezi nimi nebude chybět ani nepomíjející moudrost krále všech zvířat, velkolepého bílého lva.

Vzhledem k tomu, že já sama se těším z výsady žít v divočině mezi lvy – a zejména mezi bílými lvy – uprostřed hrdé země jejich endemických předků na široké ploše soukromé přírodní rezervace Timbavati sousedící s Krugerovým národním parkem, mohu dosvědčit autentičnost tohoto burcujícího poselství. Navzdory tomu, že z něho zaznívá sebevědomí majestátu krále králů zvířat , přináší toto poselství týž láskyplný a naléhavý imperativ, jaký byste uslyšeli od kteréhokoli zvířete, s nímž byste se mohli při troše štěstí v životě potkat, ať už domácího, či volně žijícího. Stačilo by jen, kdybyste se na chvilku zastavili a zaposlouchali se. Je to posvátné zvěstování, velká výzva srdce a duše Matky Přírody a Tvořivé síly, přítomné ve všech Jejích tvorech, velkých i malých, moudrých a úžasných.

S obnovou Ráje na Zemi ovšem můžeme začít teprve tehdy, naučíme-li se toto volání respektovat.

Linda Tuckerová 2

ČÁST PRVNÍ
PŘEDIVO STVOŘENÍ

1
EKOLOGIE RÁJE

Musím se sice ještě hodně učit, ale tohle vím přesně: zvířata jsou ve skutečnosti mnohem starobylejší, složitější a v mnoha ohledech po intelektuální stránce vytříbenější než my. Jsou mnohem dokonalejší, protože zachovávají onu přírodní symetričnost, obávanou rovnováhu, a dodržují ji s pokorou, přesně tak, jak ji Příroda zamýšlela. Zvířata bychom měli respektovat a ctít a nejspíš nejvíc bychom si měli vážit slona, zvířete s nejlidštějšími emocemi ze všech suchozemských savců na světě.

– Daphne Sheldricková^3

Člověk nepozná sám sebe,
dokud nezachytí svůj odraz v oku, jež není lidské .

– Loren Eiseley^4

jako dítě jsem byla neohrabaná, plachá a špatně jsem se učila mluvit. Měla jsem potíže s navazováním vztahů s ostatními lidmi a začleňováním sebe sama do okolního světa. Když se pokouším vzpomenout na prvních šest let života, příliš si toho nevybavuji. Všechno se mi jeví tak nějak neradostně rozmazané, jenže v šesti letech jsem prožila letní noc, kterou se všechno změnilo.

Přibližně kolem druhé hodiny ranní mě probudil křik doléhající zvenku oknem ložnice. Nezdálo se, že by to byl lidský křik. Do té doby jsem nikdy nic podobného neslyšela. Vzbudila jsem rodiče a šli jsme pátrat na dvorek. Našli jsme tam malou králičí samičku. Třásla se, zřejmě po smrtelně nebezpečném setkání s nějakým větším zvířetem se nemohla ani pohnout, a tak, ochromená hrůzou a neschopná utéci, mi dovolila vzít ji do náruče. Po její matce nebylo ani vidu ani slechu, a tak jsem se rozhodla vzít ji dovnitř, do bezpečí. Lehla jsem si s ní na oranžový kobereček v kuchyni a přitiskla si ji k hrudi. Cítila, jak mi bije srdce, a postupně se uklidnila, jen tu a tam tiše zakňourala.

To je moje nejstarší vzpomínka na okamžik, kdy jsem intenzivně pocítila lásku. Ocitla jsem se jakoby ve víru mohutných vln lásky, jež mě tehdy obklopily i s mou nově nalezenou přítelkyní. Neuměla jsem to sice vysvětlit slovy, ale nějakým způsobem jsem věděla, že tato králičí samička a já sdílíme týž život a téhož ducha a že jsme vzájemně propojené něčím, co nás obě přesahovalo – zkrátka že scénu ovládlo cosi daleko většího. V mém nitru se rozhostil úžasný klid. Kdykoli slyším novozákonní formulaci „pokoj převyšující každé pomyšlení“, vždycky si vzpomenu právě na onen okamžik. Měla jsem v úmyslu zůstat vzhůru celou noc, ale záhy jsem usnula. Když jsem se ráno probudila, králičí tvářička blízko té mojí byla první věc, kterou jsem uviděla. Zvířátko se mi stále tisklo k hrudi.

Na tu noc vzpomínám jako na první okamžik, kdy mě nějaké zvíře zachránilo. Předtím jsem byla se světem svázána slabě, stačil silný poryv větru, aby mě odvál. Od té chvíle jsem cítila, že do světa patřím. Sladění jemného roztřeseného tepu drobné králičí samičky s mým vlastním tepem mi dalo pocit, že mi srdce tluče dostatečně silně. Když jsem hladila teplou, hedvábnou srst, pochopila jsem, k čemu mám ruce. Záchrana zvířecího života dala mému životu smysl.

Jako zanícená advokátka zvířat s diplomem z veterinární medicíny jsem zasvětila život snaze zachraňovat životy ostatních tvorů, pokud mi na to síly stačí. To, co jsem zjistila v šesti letech, je pravdivé dodnes – zachraňováním zvířat zachraňuji sebe sama. Tato reciprocita, oboustranná, vzájemná pomoc, kterou si poskytují zvířata a lidé, je vetkána do samotného přediva Stvoření. Je to ekologie Ráje.

POJMENOVÁVÁNÍ ZVÍŘAT

Rozhlasová a televizní zpravodajství tradičně končívají „zajímavými osudy“ (tomuto žánru se v mediálním žargonu říká human-interest stories). Je to něco jako moučník – sladkost, na kterou se člověk může tešit po zkonzumování každodenního přídělu válek, zločinů, skandálů, politických třenic, poplašných zpráv ze zdravotnictví a čísel dokládajících hospodářský propad. Příběhy o zvířatech představují ideální prostředek, jak diváka přimět zůstat až do konce. Dozvíme se, jakým dovednostem a užitečným kouskům se v poslední době naučili psi, jak domácí mazlíčci unikli smrtelnému nebezpečí, jak byli zachráněni a shledali se po letech strastného putování se svou rodinou nebo to, jak volně žijící zvířata adoptují sirotky jiných druhů. Důvtipné, legrační a dojemné historky ze života zvířat spolehlivě zaujmou největší procento lidských diváků. Vzbuzují v nás dobré pocity.

Podivné je, že se význam tohoto zdroje radosti a štěstí, tak úspěšně fungujícího a oslovujícího většinu lidí, nepovažuje za příliš důležitý. Jak je možné, že přikládáme takovou důležitost těm částem zpravodajství, jež v nás vzbuzují obavy a deprese, zatímco k oblíbené části se stavíme jako k pouhému bonbonku? Proč pro nás není nejdůležitější ta část, při níž naše srdce ožívají a na tváři se nám usazuje úsměv?

Jsem přesvědčená, že štěstí, jež pociťujeme ve vztahu ke zvířatům, má obrovský význam. Nepochybuji, že je pro naši fyzickou, psychickou a duchovní pohodu absolutně klíčové. Pomíjivé, nicméně nepopiratelné potěšení, s nímž nasloucháme příběhům o zvířatech, je klíčem k řešení hádanky, s níž se potýkají lidští filosofové již celá tisíciletí: Jak se stalo, že jsme přišli o svoje místo v Ráji a jak ho můžeme získat zpět?

Podle Koránu Bůh kdysi shromáždil anděly a seznámil je s Adamem. Vysvětlil jim, že Adamovi svěřil správu nad právě stvořeným pozemským Rájem. Andělé si rozhodně nemysleli, že je to dobrý nápad. Proč v Edenu ustanovit správcem někoho, kdo „pohoršení bude šířit a krev prolévat“, a ne anděly, kteří žijí jen velebením Boží slávy a svatosti?

Nato Bůh shromáždil všechny zemské tvory a vyzval anděly: „Sdělte mi jména těchto, jste-li pravdomluvní!“ Andělé cítili, že se s nimi nehraje fér.

„Jak bychom mohli vědět, čemus nás ty sám nenaučil?“ namítli.

Bůh se otočil k Adamovi a vyzval jej, aby mu sdělil jména oněch tvorů. A Adam poslušně označil každé zvíře, znal všechna jejich jména. Když andělé slyšeli, jak se Adam mistrně zhostil úkolu, v němž oni sami selhali, usoudili, že Bůh nejspíš přese všechno ví, co dělá.

Abychom mohli něco pojmenovat, musíme to zřetelně vnímat. Stává se z toho osobní záležitost – pojmenováním druhou živou bytost uznáváme. Jsme pak schopni srozumitelněji vysvětlit rozdíl mezi ní a ostatními živými bytostmi. Čím více jmen známe, tím se naše rozlišovací schopnosti umocňují. Pokud se blíže zaměříte na psy, naučíte se spoustě jmen psích ras. Pokud jim věnujete ještě bližší pozornost, rozpoznáte rozdíly mezi jednotlivými jedinci téhož plemene a dokážete toho kterého psa či fenku zavolat vlastním jménem. Lidé ve Spojených státech amerických navazují se svými zvířecími společníky stále osobnější vztahy. Před lety bylo zvykem dávat psům jména jako Fido apod. a nechávat je venku v psích boudách. Dnes dáváme psím společníkům stejná jména, jaká vybíráme dětem, a necháváme je spát ve svých postelích. Pracovníci masokombinátů vědí, jak účinná jsou pojmenování. Ve vepřínech se hovoří o „výrobě masa“, o „jednotkách“, o „kusech“. Jak jinak snést, že nutíme živé bytosti, schopné emocí a cítící bolest, žít v tak příšerných podmínkách? Tím, že těmto zvířatům nejsou přiznána jména, je pro člověka snazší vykonávat práci v masném průmyslu, zrazovat hlas srdce a udržovat soucit v jakémsi anestetickém stavu.

Podle Koránu si Bůh, Zdroj všeho a všech, vysoce cenil schopnosti dávat zvířatům jména. Bylo to pro něho tak důležité, že když zvažoval, kdo jej bude na Zemi reprezentovat, považoval schopnost dávat jména za jediné a rozhodující kritérium. Nezáleželo na tom, že byl Adam neukázněný, násilnický a že se neustále zapomínal modlit. Tím, že dokázal pojmenovat každé jednotlivé zvíře, potěšil Boha víc, než kdyby se dobře modlil.

Dalo by se předpokládat, že když lidé získají souhlas jen na tomto základě, budou tento úkol pokládat za nejvyšší prioritu. Dalo by se očekávat, že každý bude trávit spoustu času odříkáváním seznamů zvířecích jmen. Dalo by se očekávat, že ti z nás, kteří dokáží rozlišit jedince ve vrabčím hejnu tak dobře, že každého vrabčáka budou znát jménem, zaujmou ve společnosti uznávané postavení světců či guruů. Je to divné, ale není tomu tak.

Příběhy o Adamovi, s nimiž se můžeme seznámit v Koránu a Bibli, nikdy nebyly zamýšleny jako doslovné popisy procesu, jímž povstal hmotný svět. Mýtus o Stvoření je příběh o vzniku psychospirituálního stavu. Na této úrovni vypráví příběh o Adamovi něco, co bychom mohli chápat mnohem doslovněji, než je obvyklé. Lidské dějiny nás unášejí dál a dál od rajského stavu, který si matně vybavujeme jako mnohem radostnější. Primárním symptomem tohoto trvalého vzdalování se od Ráje je rostoucí odcizení od blízkých tvorů. Čím méně rostlin a živočichů jsme schopni rozeznávat jako jednotlivce – rozeznávat je natolik, abychom je uměli pojmenovat –, tím odcizenější jsme sami sobě, Zemi a Bohu, tedy Zdroji.

Téměř všechna světová náboženství nabízejí určitou verzi stvořitelského příběhu, podle kterého život na Zemi kdysi zahrnoval pocit, že žijeme v Ráji. Závažnost tohoto momentu nám nicméně neustále uniká. Zdá se, že si neuvědomujeme, že Ráj je zde. A zdá se, že ani nechápeme zásadní důležitost našich blízkých pozemských tvorů pro samotný smysl a účel lidské existence. Zdá se, že čím jsou teologické, filosofické a terapeutické nauky propracovanější, tím méně se v nich hovoří o zvířatech. Dnes se člověk může stát doktorem filosofie, aniž by během učené výuky narazil byť i jen na jediné zvířecí jméno. Při pátrání po stále prchavějším Ráji děláme všechno možné i nemožné – s výjimkou právě toho jediného, o co nás Zdroj výslovně žádal.

DÁVNÁ FAKTA A MODERNÍ POVĚRY

Když děti kreslí zvířata, propůjčují jejich tvářím lidský výraz. Dělají to všechny děti na světě bez rozdílu. Se stejnými prostředky se setkáváme i u dospělých, když chtějí děti pobavit. V kreslených seriálech a pohádkových knížkách zvířata mluví, projevují emoce, řeší problémy. Zvířecí jedinci mají chyby, klady, specifické osobnostní rysy a vlastní jména. V dětské literatuře mají zvířata vždycky duši, protože děti vnímají zvířata jako tvory s duší.

Víra, že každá živá bytost má individuální duši, se nazývá animismus (anima znamená „duše“ a ze stejného slovního základu je utvořen i anglický výraz pro živočicha či zvíře – animal). Antropologové zjistili, že tato víra je mezi dětmi rozšířená univerzálně. Děti samy to ovšem za žádnou víru nepovažují. Z jejich pohledu jde prostě o jeden z nejočividnějších rysů okolního světa a o jeden z nejsamozřejmějších způsobů, jak vykládat světové dění.

Animismus je rovněž standardním postojem dospělých lidí v preindustriálních kulturách. Čím je po technické stránce kultura méně sofistikovaná, tím pravděpodobnější je, že i dospělí vnímají svět animisticky. To je obecné pravidlo, jehož nejnápadnějšími příklady jsou domorodé kmenové kultury, jejichž náboženství zahrnuje zvířecí duše. S tímto přesvědčením se nicméně setkáváme i u mnoha venkovanů praktikujících náboženství, jež oficiálně animistické není. Na středověkých evropských obrazech a gobelínech často vídáme zvířata zpodobněná stejným způsobem, jakým to dělají děti. Jejich tváře jsou ztvárněné výrazovými prostředky, jaké se používají v karikaturách či kreslených filmech. Tyto obrazy pocházejí z doby, kdy lidé žili se zvířaty v bezprostředním každodenním kontaktu a kdy na zvířecí pomoci závisela práce na poli či úspěch při lovu. Za chladných nocí lidé brávali zvířata do domu a spali s nimi, aby se vzájemně zahřáli, a to nejen se psy a kočkami, ale i s kravami, voly, koňmi a ovcemi. Ti šťastní z vás, kteří máte psa nebo kočku, dobře víte, že tato zvířata mají duši. Podobně i venkované mohou často vnímat duši u zvířat, s nimiž každý den přicházejí do styku. Pakliže jejich náboženství učí něco jiného, jednoduše předpokládají, že v tomto bodě nemá jejich náboženská nauka tak úplně jasno.

V otevřeně animistických náboženstvích jsou zvířata považována za průvodce duší a bohové bývají často zobrazováni jako zvířata. S těmito formami náboženství se běžněji setkáváme u kmenů než národů. Pokud ta která kmenová kultura podlehne nějakému národu či státu a je absorbována, což se stává často, podlehne vítězům i její náboženství. Nejen národní státy samotné, ale i národní (státní) náboženství mají tendenci k silnější centralizaci a hierarchické mocenské struktuře. Zejména to platí pro náboženství monoteistická, v nichž místní bohové splývají v Boha jediného a v nichž se uctívání zvířat považuje za pohanskou pověru.

Skutečnou pověrou je však spíše ono zavádějící přesvědčení našich moderních postindustriálních náboženství, v nichž se zdůrazňuje podřadné postavení zvířat jako bytostí nižších, neschopných citu a emocí a vybavených nanejvýš jakýmsi ohňostrojem neurálních sítí. Toto přesvědčení můžeme klidně nazvat moderní pověrou, protože není založené na zkušenostech lidí, kteří zvířata znají nebo s nimi žijí. Víra, že zvířata nemají myšlenky, emoce a touhy, ale jen instinkty a pudy, a že jejich životy nejsou ničím víc než darwinovským bojem o přežití, může oslovovat jen lidi, kteří nikdy nepoznali žádné zvíře osobně. Bezduchá, jen instinkty se řídící zvířata, jež si představují lidé postindustriálního věku, jsou – podobně jako středověcí draci – jen mytickými bytostmi.

Tato neopodstatněná moderní víra je částečně zapříčiněna neznalostí, v tomto případě v důsledku nedostatečného kontaktu se zvířaty. Aby však mohla zapustit tak hluboké kořeny, musí sloužit určitému psychologickému účelu. Lidé musejí být motivováni, aby si takovou víru osvojili, a musejí být motivováni k tomu, aby v ní utvrzovali i ostatní. Co je motivem tohoto konkrétního mylného přesvědčení? Proč má takový úspěch u lidí, kteří dosáhli vysoké úrovně prosperity a technologické sofistikovanosti?

Abychom na tuto otázku dokázali odpovědět, nemusíme chodit daleko, stačí si vzpomenout na naši poslední kuřecí pečeni. Pravděpodobně již víte, že většina dnešních kuřat nepochází z farem, ale z továren. Tovární kuřata dosahují tělesné dospělosti čtyřikrát rychleji než normální kuřata. Jejich prsa jsou v poměru k dolním končetinám tak velká, že by kuře nemohlo chodit, i kdyby mělo možnost někam odejít. Tu možnost ovšem nemá, protože kuřata jsou na sebe natlačená tak těsně jako cestující v letadle. Představte si, že jste se narodili v plně obsazeném letadle, že trávíte celý život upoutáni k sedadlu a že na tom sedadle také zemřete. To je život kuřat, z jejichž masa a vajec se stalo zboží, komodita. Kdyby k takovému životu odsoudili někoho, kdo je schopen duševně a citově strádat, považovali bychom to za neodpustitelnou krutost.

Osobně sice doporučuji stravu, která neobsahuje maso, ale otázkou konzumace kuřat a jejich vajec se zde zabývat nebudu. Lidé z animistických kultur jsou vegetariány jen zřídka a často silně závisejí na zvířecích pracovních silách. Rozdíl je v tom, že nepovažují zvířata za zboží. Rozumějí jim, respektují je a chápou, že jsou ochotná člověku sloužit, pomáhat mu jako zaměstnanec nebo společník, poskytovat mu mléko, vejce a vlnu, ba obětovat mu svůj život, aby se mohli nasytit i ostatní příslušníci komunity. V této knize se ještě podrobněji zmíním o hlubším pochopení vztahu predátor–kořist, jemuž lidé příliš nerozumějí, zejména lidé, kteří vyrostli v oblasti západní kultury. Altruistické nutkání zvířecí duše narušujeme, když čistě z pocitu nadřazenosti bereme a vykořisťujeme, místo abychom zvířeti umožnili dávat.

V nejvlastnějším slova smyslu lze říci, že pojmenovat zvířata znamená uznat jejich důstojnost, individualitu a ušlechtilost a přiznat jim, že jejich život má smysl. V současnosti v tomto ohledu naprosto selháváme.

CO DĚLÁME ZVÍŘATŮM, DĚLÁME SAMI SOBĚ

V období před průmyslovou revolucí se anglické pojmy humane a human chápaly prostě jako různé způsoby psaní a výslovnosti téhož slova – „lidský“ (nebo „člověk“). Být humane ve spojení s Humane Society tudíž znamenalo totéž co být human – „lidský“. Nejspíš nikoli náhodou se přibližně v době zavádění manufaktur (angl. sweatshop, doslova „obchod s potem“) stalo, že jsme potřebovali vymyslet pro soucitné zacházení se zvířaty zvláštní výraz. Nejprve jsme zavřeli lidi do výrobních podniků a jednali s nimi jako se zbožím a pak nás napadlo, že bychom totéž mohli udělat s kuřaty. Nejprve jsme odepřeli důstojnost lidským dělníkům a pak jsme ji odepřeli koním orajícím pole. Když jsme začali sami sebe a ostatní lidi vnímat jako spotřebitele, „konzumenty“, bylo snadné označit za spotřební zboží i „mazlíčky“ – pets. V současnosti jsme přidali ke slovu human ještě „e“, aby bylo jasné, že humane znamená člověka, který demonstrativně říká, že má duši, a tudíž jedná s ostatními dušemi s úctou a respektem.5 Výraz humane, lidský, humánní, navozuje dojem počestného, váženého jednání, dojem, že se silní zavázali pečovat o slabé nebo, jak učí buddhisté, že vyšší bytosti znají své povinnosti vůči nižším bytostem. Jsem všemi deseti pro počestné jednání, když se jím podaří dosáhnout cíle, jsem však přesvědčena, že v konečném zúčtování nepomáhá. Když se totiž dnes řekne „lidsky“ nebo „humánně“, nezní to jako nutnost, ale spíše jako zdvořilost. Řetězové pily a buldozery vykonávají počestnou, váženou práci, ale stěží přispějí k záchraně teritoria puštíků západních. Dokud bude osud zvířat záviset na tom, zda ke slovíčku human přidáme či nepřidáme „e“, nebude to osud radostný.

Mahátma Gándhí řekl: „Velikost národa můžeme poměřovat podle způsobu, jakým se chová ke zvířatům.“ Respekt ke zvířatům není otázkou pouhé zdvořilosti, ale nutnosti. Společnost, která zvířata utlačuje a vykořisťuje, upírá jim důstojnost a smysl života, se stejně hanebně chová i ke svým lidským občanům. Proč? Protože to, co děláme zvířatům, děláme sami sobě. Když jíme maso zvířete, které bylo napumpované antibiotiky a hormony a vystavené trvalému stresu, všechny jeho toxiny se stávají součástí našeho vlastního těla. Když ničíme životní prostředí zvířat, ničíme svoje vlastní prostředí. Pokud se naše chování k ostatním živým tvorům bude řídit převážně tím, co je po ekonomické stránce výhodné, budeme se stejně krutě chovat i k lidem. Jakmile přestaneme vnímat bolest v očích přehlížených zvířat, zatvrdíme srdce i vůči vlastní bolesti.

Přesvědčení o zvířecí méněcennosti nakazilo komplexem mé něcennosti i samotného člověka. Na zvířata nemůžeme pohlížet s pocitem nadřazenosti, aniž bychom zároveň pohlíželi s despektem na různé aspekty naší vlastní povahy, jež máme se zvířaty společné. Spirituální hierarchie, jež nás staví nad zvířata, nás staví pod úroveň andělů, a tak si duchovní růst představujeme jako přibližování se andělům. V rámci hierarchické duchovnosti se cení spíše věcnost než emoce, spíše abstraktní odcizení než smyslové vnímání, spíše dosažené úspěchy než potěšení, spíše to, co je univerzální, než to, co je osobní, spíše mysl než tělo. Představa spirituální hierarchie povzbuzuje růst koruny na úkor kořenů. Jakmile ztratíme schopnost dosáhnout hluboko do země, kde se nachází zdroj výživných látek, zvadneme, okoráme a uschneme. Zároveň se staneme obětí nevyléčitelné samoty. Odcizíme se nejen Zemi a blízkým bytostem, ale i části své vlastní bytosti od krku dolů.

Vzhledem k tomu, že se v hierarchické spiritualitě klade Bůh, Zdroj, na samotný vrcholek stupňovité struktury, jeví se „Bůh“ mnoha věřícím nedosažitelně vzdálený. Ať už si myslíme, že Bůh (nebo Bohyně) přebývá doslova v nebi, nebo si to nemyslíme, může tam přebývat navzdory veškerým našim nadějím na bezprostřední kontakt. Víra, že Zdroj je kdesi „tam nahoře“, vede k přesvědčení, že v zájmu spojení s ním se musíme dostat „tam nahoru“. Mnozí lidé věří, že k tomu dojde v posmrtném životě. Země se stává pouhým dočasným exilem, v němž člověk musí prokázat, že si zaslouží odejít tam, kde přebývá Zdroj veškerenstva. Pokud člověk vnímá Zemi jako jakousi přechodnou rezidenci, stěží se lze divit, že ji proměňuje v chudinskou čtvrť.

Hierarchický přístup, podle něhož jsou lidé podřadnějších kvalit než andělé, zatímco zvířata nedosahují kvalit lidí, je založený na mylném předpokladu. Veškerá Boží (pokud chcete, vyberte si jiné jméno) stvoření jsou dokonalá. Není možné, aby jedna dokonalá bytost či věc byla méně kvalitní než druhá dokonalá bytost či věc. Bez ohledu na to, jaké hodnoty těm kterým tvorům přisuzujeme, všichni pozemští tvorové žijí život, který má smysl a účel. Nelidští tvorové, kteří s námi sdílejí Zemi, ještě nikdy nebyli svěřeni do naší péče s takovou naléhavostí jako dnes. To, jak si ceníme všech životních forem a jak s nimi nakládáme, je reálným, skutečným měřítkem našeho lidství.

OBOUSTRANNÁ VZÁJEMNÁ POMOC, RECIPROCITA RÁJE

Převážnou většinu života jsem snadněji navazovala vztahy se zvířaty než s lidmi. Zvířata se mi zdála přátelštější, neposuzovala mě. Nezáleželo na tom, že jsem se nešikovně vyjadřovala. Cítila jsem, že zvířata rozuměla všemu, co zůstalo nevyřčeno. V současnosti vnímám, že právě zvířata mě nutí více se angažovat v lidském světě. Cítím tak naléhavou potřebu zastat se zvířat, že v sobě nalézám schopnost překonat hrůzu, vystoupit na pódium a promluvit do mikrofonu. K tomu, abych jednala v jejich zájmu, mi zvířata dodávají odvahu. Je to jejich zásluha, že jsem se naučila pořádně mluvit. Holčička, která dříve neuměla dát dohromady kloudnou větu, dnes píše knihu.

Pochmurná pravda, podle níž to, co děláme zvířatům, děláme sami sobě, má jeden radostný aspekt, neboť i to, co děláme pro zvířata, děláme sami pro sebe. Pokud máte psa, jistě jste si tohoto principu všimli. Když se rozhodnete, že budete psa cvičit, cvičíte s ním. Když psa hladíte nebo si s ním hrajete, zvíře se těší z uvolňování hormonu dobré pohody, oxytocinu, známého též jako hormon důvěry nebo lásky, kdy v krevním řečišti klesá hladina stresových hormonů. Když se laskáte se psem, tytéž pochody probíhají ve vašem vlastním těle. Na základě lékařských výzkumů dnes víme, že lidé, kteří žijí se zvířecími společníky, se zotavují z vážných onemocnění rychleji a účinněji. Život se zvířecím kamarádem zvyšuje u starších lidí duševní bystrost, vnímavost a omezuje pocity společenské izolace. Ukázalo se rovněž, že zvířata nesmírně pomáhají lidem trpícím psychickým onemocněním nebo emocionálním traumatem, tedy lidem špatně navazujícím vztahy s dalšími lidmi. Když vojáci postižení posttraumatickou stresovou poruchou (PTSD) dostanou za úkol starat se o zvíře, zjišťují, že se záchvaty úzkostných stavů dostavují méně často. I věznění zločinci mají náhle pocit – často poprvé v životě –, že jejich život má nějakou cenu.

Tato vzájemná prospěšnost, reciprocita mezi lidskou a zvířecí pohodou, funguje i na duchovní úrovni. Ve všech stvořitelských mýtech se setkáváme s jednou společnou myšlenkou – ať už Ráj skončil jakoukoli katastrofou, vždycky ji měl na svědomí člověk. Divoká zvířata i nadále vnímala Zemi jako nejlepší z možných světů. Zůstala bytostně šťastná a spokojená a jsou bytostně šťastná a spokojená dodnes. Jsou schopná – a do hloubi duše si to přejí – stát se zdrojem štěstí a spokojenosti lidí. Bez nich cestu zpátky do Ráje nenajdeme.

Pokud se zamyslíme nad zvířecími životy jako vnější pozorovatelé, může se stát, že si žádného štěstí a spokojenosti nevšimneme. To, z čeho máme v životě strach a obavy, se zvířatům děje také. Zvířata jsou vydána na milost a nemilost živlům, ne vždy seženou dostatek potravy. Stárnou a umírají – někdy způsobem, který nás děsí. Jejich mláďata se často nedožijí dospělosti. A z našeho lidského hlediska je tu ještě něco horšího – kromě tvrdé existenční reality zvířecí život jakoby o ničem jiném není. Tvrdý úděl nevyvažují ani zajímavé projekty a dosažené úspěchy, jež jsou smyslem lidského života, ani nejrůznější zábavy, jimž se oddáváme, abychom přišli na jiné myšlenky. Pokud jsou zvířata skutečně bytostně šťastná a spokojená v podmínkách, jež bychom považovali za nesnesitelné, jejich vnitřní život se musí od našeho značně lišit. A opravdu je tomu tak.

Pro zvířata není Zdroj „tam nahoře“. Pro ně je Zdroj jakýmsi univerzálním propojením na způsob jediné mysli, která zahrnuje všechno, z čeho jsou zvířata utvořena a z čeho je utvořeno i všechno ostatní. Zvířata dýchají, krmí se a plavou ve Zdroji. Když vyjde slunce, cítí teplo Zdroje, a když se spustí déšť, pociťují vlhkost Zdroje. Vítr je Zdrojem všech, čechrá jim peří a srst. Stejné je to ve chvílích, kdy jsou zraněná nebo když trpí ztrátou a pociťují smutek. Vzhledem k tomu, že Bůh, Zdroj, je stejnou měrou obsažen ve všech věcech příjemných i nepříjemných, nemůže nastat okamžik, kdy by zvíře bylo od Zdroje odděleno. Odluku tohoto typu si zvířata ani nedovedou představit. Tato jejich neschopnost je právě příčinou, proč je pro ně život na Zemi veskrze šťastný i tehdy, když je tvrdý.

I my lidé jsme schopni na okamžik zachytit pocit tohoto druhu. I my dokážeme na chvíli pocítit přítomnost Zdroje v přirozeném světě, ale Příroda nám přitom musí ukazovat příznivou tvář, například při nádherném západu slunce, při pohledu na tyčící se vrcholky sekvojí nebo při poslechu zpěvu červenky. Z těchto okamžiků nás pak vytrhnou bolestné stránky přirozeného světa. Domníváme se, že by se bolesti měla učinit přítrž. Někdo by s ní měl skoncovat.

Jsem přesvědčená, že podle našich představ by se špatným věcem nemělo dovolit, aby se děly. Každý druh na Zemi je vyjádřením jedinečného aspektu božské mysli. My lidé ztělesňujeme tu část božské mysli, která cítí, že ve Stvoření je ještě prostor pro zlepšení. Ztělesňujeme tu část, která nedokáže zachovat klid, když vidí nějakou bytost trpět. Nejenže si myslíme, že by se měla bolest vymýtit, ale také se pokoušíme přijít na to, jak ji vymýtit. A dlužno říci, že jsme v tomto ohledu docela vynalézaví. Naše specifická kombinace vynalézavosti a neklidu může být důvodem, proč jsou nyní všichni ostatní tvorové odkázáni na naši péči.

Vzhledem k tomu, že o budoucnosti přemýšlíme více než zvířata, jsme úspěšnější v předvídání důsledků. Je tudíž ironií, že kdykoli se z toho kterého zvířete stane ohrožený druh, téměř vždycky je to důsledkem lidské činnosti, při níž člověk neprojevil dostatečnou předvídavost. Buď zapomněl brát v úvahu dopad lidské činnosti na zvířata, nebo to nepovažoval za svou prioritu. Lidská předvídavost je nicméně dobrá i v rámci sledování trendů. Člověk je schopen odhadnout, kdy může být příliš pozdě, a vymyslet, jak nebezpečné trendy zvrátit. Zvířata jsou v tom na nás odkázaná, protože problémy zaviněné člověkem jsou obvykle příliš složité a zvířatům neznámé, než aby je mohla řešit sama.

Když se populace jeřábů amerických zmenšila na pouhých čtrnáct hnízdních párů, příčinou byl převážně nezákonný lov. Dnes zachraňuje jeřáby americké před vyhynutím lidská vynalézavost. Pracovníci ochrany přírody odchytili několik zbývajících párů a přepravili je na bezpečnější místo. Populace dostala šanci v klidu se rozrůstat, ale zároveň došlo k narušení jejích migračních zvyklostí; jeřábi v novém domově náhle nevěděli, kterým směrem se vydat na pravidelný tah. Lidští zachránci je to tudíž museli naučit. Jak je známo, malá ptáčata se řídí procesem „vtiskování“ či „vtištění“ (dnes se nejčastěji používá anglický výraz imprinting). Prvního tvora, kterého po vylíhnutí spatří, považují za svou matku. Lidé se tudíž oblékli do jeřábích kostýmů, aby si je čerstvě vylíhlá mláďata vtiskla. Když nastal čas tahu, stejní lidé nasedli do lehkých letadel a vydali se tradiční jeřábí migrační trasou. Doufali, že je hejno bude následovat. Fungovalo to.

Právě tato vlastnost, která nám umožňuje ostatním tvorům pomáhat – naše schopnost vnímat ve světě prostor pro zdokonalování, pro zlepšování podmínek –, nás činí méně šťastnými, než jsou oni. Někdy se necítíme méně šťastní, ale vyloženě nešťastní. Právě proto, že máme lepší vlohy pro předjímání problémů, jsme náchylní pociťovat obavy. Vymýšlíme si neexistující problémy a ve snaze vyřešit je si pak v představách vytváříme problémy nové. Jsme tak zaneprázdnění obavami a snahou vylepšovat svět, že je pro nás téměř nemožné se uvolnit, odpočívat a radovat se z přítomného okamžiku. Na rozdíl od všech ostatních bytostí máme potíže přijmout smrt. Chápeme sice, že je nevyhnutelná, ale stejně si nemůžeme pomoci a považujeme ji za jakýsi omyl. Střídají se chvíle, kdy o ní přemítáme a snažíme se jí zabránit a kdy se ji pokoušíme ignorovat. Máme dokonce potíže přijmout sami sebe. Uvědomujeme si v sobě až příliš mnoho prostoru pro zdokonalování. Stěží jsme proto ochotni uvěřit, že jsme hodni lásky.

Z tohoto důvodu se zvířata a lidé potřebují vzájemně. Zvířata potřebují, abychom je ochraňovali, my je potřebujeme, abychom byli šťastnější.

Bezprostředním napodobováním zvířat štěstí dosáhnout nelze, protože naše povaha se od zvířecí povahy v některých zásadních ohledech liší. Pokud však budeme zvířata milovat a navážeme s nimi pevné svazky, část jejich štěstí na nás ulpí. Když sledujeme, jak se radují ze života, bezděčně se usmíváme. Jejich dobrá nálada je nakažlivá. Jejich náklonnost k nám má moc v našem nitru nahlodat skryté přesvědčení, že si nezasloužíme lásku. Tím, že cítíme jejich lásku, získáváme schopnost cítit i Boží lásku k nám.

Vzájemné porozumění a souznění se zvířaty může být ještě hlubší, pokud jsme mu otevřeni. Se zvířaty můžeme sdílet myšlenky, pocity a smyslové vjemy, dívat se na svět jejich očima a vnímat, co na světě shledávají tak dobrého. Zvířata se proto mohou stát našimi duchovními učiteli. Právě zvířata mě naučila vnímat jednotu všech živých bytostí a prožívat radost, kterou jim tato vzájemná provázanost přináší. Naučila mě smířit se s hranicemi mého chápání, naučila mě schopnosti uvolnit se a pohroužit se do tajemství existence. Naučila mě, jak nepodléhat strachu ze smrti a obavám ze všech ostatních věcí, jež nemohu sama ovlivnit. Naučila mě, jak se radovat z přítomného okamžiku, jak ho prosvětlit. A především mě naučila, jak nalézt pokoj v jistotě, že jsem milována.

Je možné, že tato tvrzení ve vás vzbudí pochyby. Zvířata přece nemohou mluvit, tak jak bychom mohli uhodnout, co si myslí nebo cítí? Když tvrdím, že zvířata prožívají všechno ve světě jako součást Boha, tedy Zdroje, jak to mohu vědět? Když šamani prohlašují, že jim zvířata odevzdávají svůj život ochotně, aby se ostatní mohli nasytit, jak to mohou vědět?

Zvířata jsou schopna telepatické komunikace. I lidé mají tuto schopnost. Velmi často ji v nás probouzejí právě zvířata. Po většinu času naší pozemské existence představovala intuitivní výměna myšlenek mezi lidmi a zvířaty pravidlo. (V hrstce animistických kultur, jež na Zemi ještě zbývají, zůstává pravidlem dodnes.) To, čemu dnes říkáme mimosmyslové vnímání (extrasensory perception, ESP), bývalo každodenní, běžnou záležitostí. Lidé považovali za samozřejmost, že pro zprostředkování myšlenek a pocitů nepotřebují slova. Přestalo to být samozřejmostí, když jsme se z tohoto stavu doslova vymluvili, což se stalo přibližně ve stejné době, kdy jsme skrze řeč přestali vnímat, že zvířata mají duši. Neschopnost rozeznat duši, i když bije do očí, je příčinou, proč naše vrozené telepatické schopnosti selhávají. Pokud budeme intuici ignorovat ještě déle, zakrní nakonec do té míry, že nebude vůbec patrná. Léčení je ovšem snadné. Jakmile na ni soustředíme pozornost, telepatické schopnosti se nám opět v plné parádě vrátí.

Nemusíte tomu uvěřit proto, že to tvrdím já. Vědecký výzkum to všechno dokázal ke spokojenosti i těch nejzarytějších skeptiků. V následující kapitole se o výsledcích vědeckého bádání ještě zmíním a v některé z dalších kapitol vás pak krok za krokem naučím, jak znovu navázat kontakt s univerzální realitou, vesmírnou myslí, v níž veškerá stvoření přebývají v nerozlučné jednotě – tedy s realitou, v níž žijí zvířata. V rámci oné reality jsme schopni zaslechnout tichou univerzální řeč zvířat a navázat s nimi vnitřní rozhovor. Nemusíte předem uvěřit, že je to možné, protože později to budete moci posoudit z vlastní zkušenosti.

JE TŘEBA, ABY SE ADAM VĚNOVAL SVÉMU PŮVODNÍMU ÚKOLU

Navzdory tomu, že na Zemi žijí miliony živočišných druhů, lidé během převážné části zaznamenaných dějin navázali vztah jen s nepatrným procentem zvířat. Ostatní zástupci živočišných druhů žili ve volné přírodě, osídlené lidskou populací jen řídce nebo vůbec, takže se bez nás docela dobře obešli. Do jejich životního prostředí začali lidé výrazněji zasahovat až teprve během posledních pár století. V současnosti roste zabírání životního prostředí zvířat exponenciální řadou. Částečně je to proto, že se lidská populace explozivně rozrůstá, částečně proto, že náš životní styl klade na přírodní zdroje velmi rozsáhlé a neslýchané požadavky. Bezpečí, jež většina druhů nacházela v izolaci od člověka, se rychle vytrácí.

Tato drastická změna ve fyzikálním ekosystému vedla k odpovídající změně v ekosystému spirituálním. Divoká zvířata shledávají, že už nadále nemohou žít v blažené nevědomosti a přehlížet lidské aktivity a lidské zájmy. Cítí novou potřebu porozumět tomu, o co nám jde, a sdělit nám, o co jde jim. Jejich přežití závisí na navázání nového typu vztahu s námi. Proto jsem také napsala tuto knihu. Její podoba se postupně utvářela dlouhá léta. Proto také dnes většinu času věnuji snaze předávat moudrost, jíž jsem se během svého života naučila zásluhou vztahu s divoce žijícími zvířaty i se zvířecími společníky.

Před několika lety jsem strávila několik báječných týdnů v přírodní rezervaci Timbavati v Jihoafrické republice, kde jsem navštívila posvátnou krajinu bílých lvů, a také v Krugerově národním parku, v němž se dosud volně pohybují největší suchozemští savci Země. Když se chýlil ke konci poslední den a džíp mě – nesmírně zarmoucenou, že musím odjet – odvážel z parku, vynořilo se náhle z buše velké stádo afrických buvolů a vstoupilo na silnici. Náš řidič zastavil a čekal, až zvířata přejdou. Jenže místo aby buvoli pokračovali v cestě, zastavili se uprostřed vozovky, otočili se a civěli na nás. Působili dojmem jedné jediné mysli. Všechna těla znehybněla, všechny hlavy se otočily stejným směrem a upřeně, s překvapivě pronikavým pohledem na nás zíraly. Těkala jsem očima po stádu, pátrala jsem po výjimce. Tato zvířata jsou na přítomnost lidí zvyklá. Nedovedla jsem si vysvětlit, proč v dané chvíli očividně vypadala, jako by o nás měla mimořádný zájem. Žádnou výjimku jsem však neobjevila. Všichni členové stáda, dokonce i mláďata, stáli nehybně jako sochy a hleděli na nás s jakousi slavnostní oficiálností. V tom okamžiku jsem pochopila, že nečekaný příchod buvolů byl úmyslný, že se dostavili jako jakási delegace a že jsem to byla já, koho přišli oslovit. Poselství, jež mi telepaticky předali jedním hlasem, mi rezonovalo myslí a srdcem. Znělo: „Nezapomeň na nás. Nezapomeň na nás. Pouč i ostatní ve své zemi o tom, co víš; nezapomeň na nás!“

Jeden z důvodů jejich urgentní žádosti byl zřejmý – oni a další divocí tvorové jsou ohroženi a neodkladně potřebují, abychom se jejich tíživou situací zabývali. Ale myslí mi proběhlo i něco méně zřejmého. Zvířata mají pocit, že ona naléhavost je vzájemná. Jejich utrpení je upozornilo na lidské utrpení. Častějšími kontakty s lidmi se zvířata stala vnímavější k tomu, co trápí nás. Cítí obavy a zmatek v našich myslích, ale především naši osamělost. Cítí naši bolest pramenící ze ztráty spojení se Zemí, z odcizení jednoho druhému, z odříznutí od ostatních tvorů a od Zdroje veškerého života. V očích zvířat je to nejhorší bolest, jakou si umějí představit, a mají o nás starost. Chápou dokonce lépe než my, že utrpení, jež jim působíme, je výrazem našeho vlastního utrpení, a že jejich fyzická situace se nemůže zlepšit, pakliže se nezlepší duchovní stav člověka. Chtějí pomoci. Z toho důvodu se ve vzájemné součinnosti pokoušejí s námi telepaticky spojit. Zvířata mě požádala, abych ostatní lidi poučila o tom, že jsem je slyšela.

A tak ostatní lidi poučuji o tom, co jsem se během života od zvířat naučila, o všem, co jsem se naučila v dětství, kdy jsem poznala spojení skrze srdce, tedy splynutí duší, o všem, co jsem se naučila během veterinární praxe při práci se zvířecími společníky a divokými zvířaty, a o všem, co jsem se naučila jako advokátka všech zvířat na světě. Látkou mého života se stalo posvátné spojení lidí se zvířaty.

Od svého setkání s buvoly v Jihoafrické republice jsem téměř obsesivně pronásledovaná poselstvím, jež jsem onoho dne přijala: „Nezapomeň na nás.“ Tu a tam, ve chvílích, kdy jsem během agitací zahlcena pocitem naléhavosti tohoto poselství, však zaslechnu ještě jeden, mírnější hlas oné delegace, hlas, z něhož promlouvá hluboká a trpělivá láska. Říká: „A my nezapomeneme na tebe!“

2
JAK POZNÁME,
CO SI ZVÍŘATA MYSLÍ A CÍTÍ?

Jediné, na čem záleží, je intuice.

– Albert Einstein

Je více věcí na zemi i v nebi,
o nichž se vašim filosofům nezdá.

– William Shakespeare (Hamlet)

Davea Gaillarda zastihla lavina v době, kdy projížděl na běžkách zasněženou krajinou poblíž Yellowstonského národního parku. Jeho velškorgi (velšský pastevecký pes) Oly jej na výletě provázel. Záchranný tým usoudil, že pes zahynul současně s Gaillardem. O čtyři dny později nicméně Oly seděl před motelovým bytem Gaillardovy rodiny a upřeně sledoval dveře. Nějakým způsobem lavinu přežil a našel cestu zpátky do motelu, vzdáleného od místa neštěstí čtyři míle.

Tato historka, jež se objevila ve zpravodajství agentury Associated Press (AP) v lednu 2012, představuje pouze jeden z posledních příspěvků do ohromné sbírky příběhů o hrdinných návratech zvířat. Nejznámější z nich nutí člověka zírat s otevřenou pusou. Například případ kočky Minosch z plemene německý rex, kterou rodina ztratila o dovolené a která se vrátila domů poté, co urazila trasu dlouhou skoro dva a půl tisíce kilometrů, nebo případ samce kolie jménem Bobby, který se ztratil v Indianě a vrátil se ke svým lidem do nového rodinného domku v Oregonu poté, co jakýmsi způsobem překonal Skalisté hory a vzdálenost téměř pěti tisíc kilometrů. Nejpozoruhodnější je ovšem příběh Prince, psa žijícího v Londýně za první světové války. Poté, co pán domu musel na frontu do Francie, Princ trpěl depresemi, odmítal žrát a nakonec zmizel. Vojákova manželka po něm nejprve několik týdnů pátrala, ale pak s těžkým srdcem novinu přiznala v dopise manželovi. Kupodivu, když jí manžel odepsal, dozvěděla se, že Princ je s ním! Psovi se podařilo doputovat z Londýna na pobřeží, zajistit si nějakým způsobem převoz přes Lamanšský průliv a najít mezi půl milionem vojáků na bitevním poli uprostřed vybuchujících granátů svého pána.

Tyto příběhy o našich zvířecích společnících potvrzují skutečnost, které jsou mnozí z nás ochotni uvěřit – pokud jsou od nás odděleni, jsou schopni podstoupit nebezpečnou cestu, aby si nás zase našli, a jsou dostatečně chytří na to, aby cestu našli i na velké vzdálenosti a putovali trasami, jež je nikdo neučil znát. V našich představách tvoří zvířecí inteligence a láska k nám nedělitelný celek, jako by oddanost zvířete již sama o sobě fungovala jako jakési zařízení GPS. Přesto snad právě proto, že nás tyto příběhy na emocionální úrovni neobyčejně těší, náš intelekt k nim přistupuje skepticky. Máme tendenci uvěřit, že čím dojemněji ten který příběh působí, tím spíše si řekneme, že přání je otcem myšlenky, a tak ho odsuneme do oblasti legend nebo falešných zpráv.

Vědci, kteří se tomuto fenoménu věnovali, jsou bezradní, mají-li vysvětlit schopnost zvířete najít cestu ke svým lidem, ale na základě experimentů za přísně kontrolovaných podmínek museli potvrdit, že některá zvířata touto schopností opravdu disponují. Profesor zoologie F. H. Herrick provedl během prvního desetiletí 20. století jeden z prvních experimentů tohoto druhu. Jednoho dne si vzal s sebou na univerzitu – Western Reserve University v Clevelandu – svou kočku. Když dorazil do kanceláře, kočka utekla. Profesor Herrick se večer vrátil domů a zjistil, že se kočka vrátila domů sama. Vzhledem k tomu, že původně vzal kočku do práce v tašce a cestoval tramvají, nemohla si cestu zapamatovat zrakem, ani se nemohla řídit čichem. Překvapený Herrick se rozhodl kočku vyzkoušet, a tak ji v tašce nosil na nejrůznější místa v okruhu pěti kilometrů od domu. Zvíře pokaždé našlo cestu do mů. 6

Počátkem 30. let podnikl německý přírodovědec Bastian Schmid podobnou sérii experimentů s ovčáckými psy. Vyvážel psy okružní jízdou v uzavřeném nákladním automobilu na nejrůznější místa, na nichž nikdy předtím nebyli, a pak je vypustil. Školení pozorovatelé poté z dálky psy sledovali. Psi se ve všech případech vrátili domů, obvykle však nepoužívali trasu, kterou na dané místo přijeli, ale raději volili nejpřímější možnou cestu. Pozorovatelé zaznamenali, že se psi pohybovali sebejistě a cílevědomě, jako by přesně věděli, kam mají namířeno. Neřídili se čichem, nehledali stopu a na vizuální vodítka se spoléhat nemohli, protože cestou na místo vypuštění jim bylo znemožněno dívat se ven. 7

Tyto experimenty zopakoval v roce 1996 pro natáčení dokumentárního filmu BBC cambridgeský přírodovědec a biochemik Rupert Sheldrake. Zkoumaným subjektem se stala fenka Pepsi, kříženec borderkolie s teriérem, jejímž majitelem byl Clive Rudkin z Leicesteru. Během let byla Pepsi vypouštěna na čtrnácti různých místech a pokaždé se během pár hodin dokázala vrátit ke Clivovi. V mnoha případech se však nevrátila do Clivova domu, ale do domu jeho přátel nebo příbuzných. Pokaždé se jí podařilo najít cestu do jedné ze šesti různých destinací, jež při nejrůznějších příležitostech již s Clivem navštívila. V rámci natáčeného experimentu Sheldrake upevnil na Pepsi zařízení GPS, aby bylo možné její pohyb monitorovat. Posadili ji s Clivem na podlahu taxíku, aby nemohla sledovat, kudy se jede, a zavezli ji na roh ulice tři kilometry od Clivova domu. Dlouhé hodiny po vypuštění se však Pepsi oproti očekávání do domu nevracela. Místo toho byla nalezena, jak leží na zahradě Clivovy sestry, která bydlela zhruba půldruhého kilometru od místa vypuštění. Zařízení GPS zaznamenalo, že se Pepsi okamžitě vydala na sever – opačným směrem, než kterým ji taxík opouštěl. Místo aby se pokusila hle dat cestu domů, Pepsi se vydala k nejbližší známé lokalitě a došla k ní trasou, kterou nikdy předtím nešla. 8 Podobně jako lidé i zvířata často navigují v rámci svého areálu – oblasti, kde se vyskytují a kterou si zvykla obývat – za pomoci smyslových orgánů podle známých zrakových, sluchových a čichových vjemů. Mnohá zvířata však mají navíc schopnost orientovat se na samotnou destinaci, najít cestu nejpřímější možnou trasou, i když jí nikdy předtím nešla a v jejím výchozím bodě nikdy nebyla. Působí to dojmem, jako by je přitahovala jako magnet samotná destinace. Této schopnosti se odborně říká homing , jakýsi cílený samonaváděcí přesun, jehož výsledkem je návrat do původního stanoviště. Byl potvrzen u migrujících ptáků a některých volně žijících zvířat, například vlků, kteří jsou schopni navigovat v areálu táhnoucím se na vzdálenost tisíců kilometrů.

V případě zvířecích společníků je zvláště překvapující skutečnost, že destinací může být spíše osoba než místo. Oly, Bobby a Prince nacházeli cestu zpátky ke svým milovaným lidem, i když se ocitli mnoho mil od svých obvyklých bydlišť. Pepsi dovedla najít nejen samotného Cliva, ale i jeho přátele a příbuzné. Joseph Banks Rhine, průkopník v oboru parapsychologie, jenž zavedl termín „mimosmyslové vnímání“ ( extra-sensory perception , ESP), nazval tento fenomén psí-trailing ( psi-trailing ) . V roce 1962 se svou spolupracovnicí Sárou Featherovou publikoval studii, v níž uvedl čtyřiačtyřicet případů tohoto jevu. Vyřadili případy, kdy nebylo bezpečně jisté, zda vracející se zvíře je skutečně to, jež se ztratilo (mohlo jít jen o podobného zatoulaného jedince), a aby vyloučili možnost, že bloudící zvíře našlo zpáteční cestu náhod ně, vyřadili i všechny případy, kdy vzdálenost, kterou jedinec ušel, nedosahovala třiceti mil (necelých 50 km). Výsledky v případech, jež splňovaly tato přísná kritéria, byly přímo ohromující. 9

V jednom z nich se jistý chlapec spřátelil se závodním holubem, který měl na kroužku na běháku vyražené číslo 167. Později chlapec onemocněl a byl helikoptérou dopraven do nemocnice, vzdálené od jeho domova 170 km. Jednou večer si hoch všiml, že za nemocničním oknem poletuje holub. Na jeho prosbu otevřela zdravotní sestra okno, a když holub vlétl dovnitř, hoch si prohlédl kroužek. Jak předpokládal, bylo na něm vyražené číslo 167. Schopnost holubů najít cestu domů na velké vzdálenosti je všeo becně známá, ale nevysvětluje, jak se holub dozvěděl, že byl chlapec hospitalizován, a jak se mu podařilo najít cestu právě do této konkrétní nemocnice.

Další hodnověrná zpráva, doložená svědectvím mnoha lidí, popisovala případ teriéra Hektora, společníka lodního kapitána Willema Mantea. Když se ve Vancouveru posádka vylodila, Hektor se svévolně rozhodl prozkoumat město na vlastní pěst. Totéž dělal i během dřívějších vylodění, ale vždycky se na loď před vyplutím vrátil. Tentokrát se neobjevil. Nešťastný Mante byl tudíž nucen vyplout do Japonska bez něho. Následujícího rána sledoval jeden z členů posádky jiné lodi, která kotvila ve vancouverském přístavu, jakéhosi teriéra, jak vbíhá na palubu, všechno očichává a za pár minut seskakuje na břeh. Posádky tří dalších lodí viděly psa počínat si na jejich lodích stejným způsobem. Později se zjistilo, že se pes vkradl jako černý pasažér na loď, která mířila do Japonska. Když o devatenáct dní později loď zakotvila v tokijském přístavu, pes se vrhl do vody a vzrušeně plaval k nedalekému malému plavidlu, na němž byli členové Manteovy posádky. Poté, co teriér Hektor postupně prozkoumal a zavrhl nejméně čtyři další lodě, poštěs tilo se mu konečně najít tu, na níž se shledal se svým kamarádem.

Pouť kolie Bobbyho, který se ztratil ve státě Indiana a nakonec se objevil před novým domovem své rodiny v Oregonu, sestavil krok za krokem americký spisovatel Charles Alexander. Alexander nechal otisknout v novinách inzeráty, v nichž se dotazoval na nejpravděpodobnější Bobbyho trasu a prosil o informace každého člověka, který se mohl se psem setkat. Svědectví, jež obdržel, se v popisu Bobbyho chování zcela shodovala. Značný počet lidí se s ním pokusil spřátelit. Bobby jejich pohostinnost na krátký čas akceptoval, ale pak vždy pokračoval v cestě směrem na západ. Při jedné příležitosti se mu podařilo uniknout chycení tím, že skočil do ledových vod rozbouřené řeky. Podařilo se mu také utéci z nákladního automobilu, který mířil na východ. Když Alexander definitivně sestavil všechny časové a zeměpisné údaje o Bobbyho výskytech a zakreslil je do mapy, ukázalo se, že od okamžiku ztracení Bobby neochvějně zachovával správný směr po dobu plných tří měsíců. 10

Případy tohoto typu považoval Joseph Banks Rhine za důkaz, že některá zvířata, stejně jako někteří lidé, disponují schopností mimosmyslového vnímání. Výše popsané případy jsou samozřejmě výjimečné. Tisícovky koček a psů se každoročně ztrácejí, neschopné najít cestu domů prostřednictvím psí-trailingu. Existují však i další formy mimosmyslového vnímání, jež jsou u zvířat běžné natolik, že je téměř lze považovat za normu.

PSI A KOČKY VĚDÍ, KDY SE TĚŠIT NA VÁŠ NÁVRAT

V mém domě platí pravidlo, že psi nesmějí na bílou pohovku v ložnici. Pepper žije s naší rodinou už téměř patnáct let, a tak toto pravidlo dobře zná. Zároveň si však uvědomuje, že jeho dodržování důsledně vyžaduji jen já. Mému synovi a dceři je srdečně jedno, jestli si Pepper sedne na bílou pohovku, a často jej na ní zastihnou, když přijdou nečekaně domů. Já sama jsem ho při činu ještě nikdy nepřistihla. Moje děti říkávají, že Pepper vstane z pohovky a přesune se na svůj pelíšek vždy patnáct až dvacet minut před mým příchodem. Praktikuje to tak už léta a nikdy se nesplete, i když jsou moje odchody a příchody nepředvídatelné a ani děti samotné nemají tušení, kdy se vrátím.

Ukazuje se, že mnoho psů pozná, kdy se člověk, který je pro ně důležitý, vydal na cestu domů. Rupert Sheldrake, proslulý svým výzkumem paranormálních psychických schopností zvířat i lidí, se před časem pustil do rozsáhlého studia tohoto jevu. Během let obdržel stovky zpráv o psech, kteří projevovali vzrušení a začali hlídkovat u dveří či okna krátce předtím, než jejich lidští ochránci dorazili domů. Když se Sheldrake dotazoval přátel, kolegů a svých posluchačů na přednáškách, téměř dvě třetiny přítomných uvedly, že jejich psi se chovají stejně. Aby ověřil, že je toto chování typické pro psí populaci jako celek, Sheldrake podnikl výzkum. Namátkově telefonoval lidem v řadě amerických a britských měst, a když se v domácnosti vyskytovali psi, zeptal se: „Všiml(a) jste si někdy, vy nebo kdokoli z vašich příbuzných, že je vaše zvíře rozrušené ještě před příchodem někoho z rodiny domů?“ Více než polovina dotazovaných odpověděla kladně. Rupert Sheldrake je přesvědčen, že skutečné procento psů vykazujících toto anticipační chování je nejspíš vyšší, neboť respondenti žijící se psy o samotě nemají možnost zjistit, co psi během jejich nepřítomnosti dělají.

Anticipační chování jako takové není důkazem mimosmyslového vnímání. Nasnadě je velmi prosté vysvětlení tohoto jevu – zvyk: pes předjímá příchod svého člověka, protože se daná osoba každý den vrací domů přibližně ve stejnou dobu. Mnoho lidí proto soudí, že anticipační chování jejich psa není ničím pozoruhodné, dokud ovšem rutinu neporuší – například předčasným návratem domů – a neshledají, že pes o změně jakoby předem věděl. Někteří lidé dokonce se svými psy experimentují a záměrně mění své zvyklosti, neboť chtějí zjistit, jak zvíře zareaguje. Během let Sheldrake shromáždil přes tisíc zpráv o konkrétních případech, kdy psi dokázali předjímat neočekávané příchody svých lidí.

Když tedy zavrhneme rutinu, dalším nejpravděpodobnějším vysvětlením je, že se psi řídí smyslovými vjemy. Mohou například blížícího se člověka ucítit nebo reagovat na známý zvuk, například kroky na chodníku či skřípění brzd na příjezdové cestě. Mohou návrat člověka odhadnout i podle chování ostatních příslušníků domácnosti; manžel může například začít připravovat večeři krátce předtím, než manželka přijde z práce. Než prohlásíme, že se u toho kterého lidského či zvířecího jedince skutečně projevila schopnost mimosmyslového vnímání, je nezbytné všechny výše zmíněné možnosti eliminovat. A právě proto Rupert Sheldrake uspořádal celou sérii pokusů.

Dvacet lidí požádal, aby vedli o anticipačním chování svého psa záznamy. Do deníku se zapisovalo, kdy a kam ta která osoba odešla a jak dlouho byla pryč, jakým dopravním prostředkem cestovala a zda se vrátila domů v obvyklou či neobvyklou hodinu. Zapisovalo se také selhání psů a mylná předjímání. Jeden z nejpodrobnějších a nejpůsobivějších deníků si vedla majitelka teriéra Jayteeho Pamela Smartová. Jaytee se choval nezvykle, protože čekal u okna již půl hodiny před Pameliným návratem, ne deset minut předem, jak je běžné u ostatních psů. V tomto ohledu bylo tudíž nepravděpodobné, že se při předjímání příchodu řídil čichem nebo sluchem. Když Pamela začala záznamy vést, pracovala jako sekretářka a vracela se domů každý den přibližně ve stejnou dobu. Její rodina soudila, že Jaytee uvykl rutině. Poté, co byla Pamela propuštěna a hledala si práci, se však její příchody a odchody nedaly předvídat. Její rodiče často neměli ani tušení, kdy se vrátí, dokud si nevšimli, že jde Jaytee k oknu. Podle deníku Jaytee správně předjímal Pamelin příchod v devíti případech z deseti.

Když Rupert Sheldrake deníkové záznamy analyzoval, zjistil, že se délka Jayteeho čekání u okna různila podle toho, kolik času Pamela strávila v dopravních prostředcích. Bylo zřejmé, že Jaytee začal předjímat její návrat v okamžiku, kdy se vypravila domů. Sheldrake chtěl tuto hypotézu ověřit, a tak v bytě instaloval videokameru, která snímala Jayteeho chování, zatímco druhá kamera sledovala Pamelu. V náhodně zvolené chvíli dostala Pamela pokyn vrátit se domů taxíkem. Jedenáct vteřin po obdržení zprávy Jaytee vykročil k oknu a zůstal tam po celou dobu Pameliny jízdy. Pokus byl zopakován, změnila se doba Pameliny ne přítomnosti, délka cesty domů a způsob dopravy. Jaytee nicméně předjímal její návrat přesně, bez ohledu na to, zda šla Pamela pěšky nebo jela na kole, vlakem, taxíkem či vlastním autem, a někdy začal hlídkovat už skoro hodinu před jejím příjezdem. Je proto značně nepravděpodobné, že by se řídil senzorickými vodítky. Jeho anticipační chování bylo pozorováno vždy od okamžiku, kdy Pamela nastoupila cestu domů, což naznačovalo, že Jaytee jakýmsi způsobem zachytil Pamelin úmysl , záměr vrátit se.

Správnost hypotézy podporovaly i případy některých „falešných poplachů“ z jiných deníků. Lidé v nich často uváděli, že když pes omylem předjímal jejich návrat, ve skutečnosti se opravdu v té chvíli domů vydali, ale pak si to buď rozmysleli, nebo je něco zdrželo. Sheldrake opakoval pokus typu Jaytee s jiným psem – rhodéským ridgebackem Kanem – a jeho lidskou kamarádkou Sarah. Podobně jako Jaytee i Kane vykazoval anticipační chování v devíti případech z deseti a trvání tohoto chování časově odpovídalo trvání zpáteční cesty Sarah.

Tento fenomén je tak obecně rozšířený, že Rupert Sheldrake cítil povinnost vysvětlit, proč se nevyskytuje u  všech psů. Jak už jsem se zmínila, někteří lidé si toto chování nemusejí uvědomovat, protože doma není nikdo, kdo by čekajícího psa sledoval. Sheldrake rovněž usuzoval, že psi, kteří touto schopností disponují, nemusejí být jednoduše k jejímu využívání motivováni. Aby pes vykázal anticipační chování, musí mít důvod pociťovat při představě příchodu člověka vzrušení. Pokud vazba mezi psem a člově kem není silná, nebo když vracející se člověk bezprostředně neo pětuje vřelé přijetí, nemá pes k čekání u dveří či okna dostatečné pohnutky. Sheldrake zdůrazňuje, že s lidmi je to stejné jako se zvířaty – někteří jedinci jsou psychicky senzitivnější než druzí.

Příbuznou formu anticipačního chování představuje reakce na zazvonění telefonu v případě, že na lince je oblíbený člověk. Běžná je zejména u koček. Zvíře vzrušeně běží k telefonu již v okamžiku vyzvánění, dříve než volaný zvedne sluchátko – ale činí tak výhradně tehdy, volá-li konkrétní osoba. Některé kočky se dokonce rozběhnou k telefonu ještě před zazvoněním. Poté, co Sheldrake vyloučil všechny případy, u nichž bylo možné uvažovat o rutinním chování (když daná osoba telefonovala pravidelně a v předvídatelnou dobu), získal sedmnáct zdokumentovaných případů koček a osm případů psů, u nichž přicházelo v úvahu už jen jediné vysvětlení: že zvíře bylo telepaticky vyladěné na „ID volajícího“.

Tuto schopnost mají i lidé, zjevně v ještě širším rozsahu než zvířata. Spolu s Davidem Jayem Brownem 11 podnikl Sheldrake namátkový výzkum tohoto jevu v roce 2001. Výsledky byly následující:

• 78 % dotazovaných dokázalo vytušit telefonní hovor s určitou osobou již ve chvíli, kdy dotyčnou osobu teprve napadlo, že by jim mohla zatelefonovat,

• 47 % dotazovaných se stává, že vědí, kdo volá, aniž by k tomu měli jakýkoli logický důvod,

• 68 % respondentů uvedlo, že si vzpomněli na osobu, kterou už delší čas neviděli, a že jim tato osoba později téhož dne zatelefonovala.

VAROVÁNÍ A JASNOVIDNÉ PŘEDTUCHY
(PREMONICE)

Během hodiny před zničující vlnou tsunami v roce 2004 si mnoho lidí všimlo, že se zvířata chovají podivně. Cikády přestaly vibrovat membránou na zadečku, ptáci se odmlčeli, psi odmítli vyjít z domu. Sloni poplašně troubili a dali se na bezhlavý útěk vzhůru do kopců. V porovnání s lidskou populací se utopilo jen velmi málo zvířat. Zdálo se, že zvířata věděla, co se blíží a jak se tomu ubránit. Jenže jak to mohla předvídat?

Vzhledem k tomu, že volně žijící zvířata mají obecně mnohemlepší sluch než my, zoologové zvažovali možnost, že zemětřesení,v jehož důsledku se zvedne přílivová vlna, mohou zaslechnout, nebo že mohou cítit vibrace, popřípadě zaznamenat neznatelné elektromagnetické změny v povětří či zemském magnetickém poli. Pokud tomu tak je, zbývá vysvětlit ještě jednu věc – jak si zvířata uvědomí důležitost těchto změn a jak vědí, že je třeba urychleně hledat útočiště na výše položených místech terénu.

Zvířata jsou rovněž schopna zemětřesení předvídat. I seismologové přiznávají, že oni sami něco takového nedovedou. Bizarní chování zvířat během dnů těsně před silným zemětřesením je obecně známé, a tak v 70. letech čínští seismologové vyškolili lidské pozorovatele ke sledování chování zvířat. V polovině prosince 1974 si pozorovatelé všimli, že se hadi probouzejí z hibernacea krysy opouštějí nory a shromažďují se na otevřených prostranstvích, kde se tisknou k sobě ve velkých skupinách, natolik dezorientované, že bylo možné snadno je chytit. Začátkem února vykazovala známky paniky domácí i hospodářská zvířata. Na základě zvířecích varovných signálů se 4. února ráno úřady rozhodly evakuovat město Chaj-čcheng v čínské provincii Liao-ning. Téhož dne večer v 19.36 hodin zničilo polovinu budov ve městě zemětřesení o síle 7,3 stupně Richterovy škály. Včasná evakuace zachránila desetitisíce lidských životů.12

Během druhé světové války mnoho Londýňanů postřehlo, že psi jakoby vědí, kdy se blíží nálet. Dříve než sirény oficiálně oznámily poplach, psi vyli, kňučeli nebo hledali úkryt. Někteří z nich se dokonce pokoušeli odvést celou lidskou rodinu do protiletadlového krytu. Vzrušení bylo možné pozorovat i u koček a ptáků. Možnost, že by zvířata slyšela přibližující se bombardéry, považuje Rupert Sheldrake za velmi nepravděpodobnou. Tíseň se totiž u zvířat začala projevovat v průměru nejméně půl hodiny před náletem. Vzhledem k tomu, že letadla letěla rychlostí 400 km za hodinu, musela by je zvířata zaslechnout už ve chvíli, kdy byla nejméně 200 km daleko. Psi a kočky navíc nejsou za normálních okolností zvukem přelétávajícího letadla vyvedeni z rovnováhy. I kdyby zvířata byla schopna letadla slyšet, musela by být zároveň schopna rozlišit „nevinné“ letadlo od bombardéru, jehož cílem je způsobit zkázu.13

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moudrost zvířat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.