TRIFID

Mark Hodder

Případ mechanického muže

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována,

rozmnožována ani jinak šířena

bez písemného souhlasu vydavatele.

The Curious Case of the Clockwork Man

Copyright © 2011 by Mark Hodder

All rights reserved.

Translation © Marek Drda, 2013

Cover illustration © Jon Sullivan

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2014

ISBN 978-80-7387-737-8

Stanislav Juhaňák – TRITON, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Bezbožnost jednoho

se snadno stane prokletím všech.

PUBLILIUS SYRUS

Poděkování překladatele

Rád bych z celého srdce poděkoval Janu Havlíčkovi, který mi pomohl transkripci svahilštiny, PhDr. Lucii Libovické, která se postarala o transkripci arabštiny, a svému dávnému příteli Adamu Koubkovi, který mi převedl anglický přepis ruštiny do azbuky. Bez jejich nezištného přispění bych se v té záplavě exotiky utopil.

Marek Drda

Poděkování

Mé díky Rohanu McWilliamovi, jehož vynikající kniha The Tichborne Claimant: A Victorian Sensation (Hambledon Continuum, 2007) mi pro tento příběh poskytla záplavu informací o dobovém pozadí, písňových textů i citátů.

Georgi Manne, Lou Andersi a Emmo Barnesová – jste žijící legendy. A způsob, jak přiměřeně poděkovat tobě, Mikeu Moorcocku, prostě neexistuje.

Stejně jako v předchozím příběhu Burtona a Swinburnea jsem si i zde hodně dovolil na ctěná (a některá méně ctěná) slavná jména viktoriánského období. Všem potomkům těch, s jejichž pověstí si pohrávám, nabízím svou omluvu a ujištění, že tato kniha je míněna coby spekulativní fikce a rozhodně ne coby biografie. Alternativní historie, kterou si na těchto stránkách vymýšlím, je místo, kde se obyvatelé viktoriánské Anglie setkávají s jinými výzvami a příležitostmi, než s jakými se střetávali ve skutečném životě, takže se z nich postupně stali velmi, velmi odlišní lidé. Svým historickým protějškům se vůbec nepodobají a neměli by být v žádném případě považováni za přesný obraz lidí, kteří opravdu žili.

Zejména bych chtěl vyjádřit svou úctu a obdiv současné generaci rodiny Tichborneových-Doughtyových. Stále žijí ve svém rodinném sídle Tichborne House a snaží se jej udržovat, což je obzvláště v těchto ekonomicky nesnadných časech velmi nákladný úkol. Také pokračují v tradici dobročinné slavnosti Tichborne Dole, při které během svátku Zvěstování Páně rozdávají mouku.

ČÁST PRVÁ

VE KTERÉ DUCH ZATOUŽÍ PO DIAMANTECH

Roger Tichborne jméno mé,
já hledám majek i renomé,
hlásají, že prý ztracen byl jsem na moři,
já říkám jim, ať lží tou už mě déle nemoří.

Kapitola 1
MUŽ Z MOSAZI

Nemalou odměnu získá každý, kdo poskytne informaci, která povede k objasnění osudu Rogera Charlese Tichbornea. Ten opustil 20. dubna 1854 Rio de Janeiro na palubě lodi La Bella a od té chvíle o něm nikdo neslyšel. Do Anglie však dorazila zpráva, že část posádky a pasažérů lodi stejného jména naložilo plavidlo směřující do Austrálie, nejspíše do Melbourne. Zda se zmiňovaný Roger Charles Tichborne nacházel mezi utonulými, nebo zachráněnými, není známo. V současné době by mu bylo okolo dvaatřiceti let, je neduživý, poměrně vysoký a má velmi světlé hnědé vlasy a modré oči. Pan Tichborne je synem nyní zesnulého sira Jamese Tichbornea a dědicem veškerých jeho statků.

INZERÁT V NOVINÁCH

CELÉHO SVĚTA, 1861

Sir Richard Burton byl mrtvý.

Ležel na zádech ve vestibulu Královské zeměpisné společnosti, rozvalen u paty majestátního schodiště se zhrouceným droboučkým zrzavým básníkem na prsou.

Algernon Charles Swinburne, jemuž po tvářích proudily slzy a jehož smysly ošálil alkohol, rychle skládal nějakou elegii. Železo se koneckonců nejlépe kuje ještě žhavé.

Zvedl hlavu, až mu vlasy v mihotavém světle plynových lamp ohnivě vzplály, a vysokým hlasem zadeklamoval:

Což nevíš, nad kým dnes Anglie i svět celý lkají?

Vždyť na divokých cestách svých každou světa lest

vždy prohlédl – i pasti, jež se v jeho koutech tají,

pročež dnes proň než člověkem spíše bohem jest.

Škytl.

Pod rukou ucítil na Burtonově saku bouli ve tvaru placatky. Pokradmu začal soukat prsty do kapsy.

„Náš Bůh zpola, odvážný a dychtivý,“ pokračoval, popotahuje nosem, „vždy přijít na kloub…“

„Otřesné!“ zaburácel hlas z vrcholku schodiště.

Swinburne vzhlédl.

Na odpočívadle stál sir Roderick Murchison. Působil dojmem velitele.

„Jděte s těma rukama někam, Algy,“ ozvalo se šeptem.

Swinburne pohlédl dolů.

Burton měl otevřené oči

„Otřesné chování!“ zahromoval Murchison znovu.

Předseda Královské zeměpisné společnosti důstojně a rozvážně sestupoval dolů. Záda měl rovná, jako by spolkl pravítko. Holá hlava se mu leskla. Procházel kolem portrétů velkých cestovatelů: Jamese Cooka, sira Waltera Raleigha, Johna Franklina, sira Francise Drakea – posledně zmiňovaný obraz visel trochu nakřivo, neboť jej zasáhla kolem letící Burtonova noha, Williama Hovella, Munga Parka a dalších.

„Takové způsoby tu nestrpím, Burtone! Toto je vážená vědecká instituce, a ne nějaká proklatá krčma někde v East Endu!“

Swinburne upadl na záda, když se jeho přítel, bývalý voják, cestovatel a vyzvědač, nyní lingvista, učenec, spisovatel, šermíř, zeměpisec a králův agent se potácivě zvedl na nohy a mírně se pohupujíc nasupeně zíral na Murchisona, svého někdejšího podporovatele.

„Takže vy jste živý?“ zabručel básník a zmateně hleděl na svého přítele.

Při pěti stopách a jedenácti palcích vypadal Burton díky širokým ramenům, hlubokému hrudníku a štíhlé atletické postavě vyšší. I při tom, jak byl opilý, z něj vyzařovala síla. Měl černé hypnotické oči, nápadné lícní kosti a agresivně vystrčenou bradu. Měl také krátké černé vlasy, sčesané dozadu, divoký knír a rozeklanou ďábelskou bradku. Levou tvář mu znetvořila hluboká jizva, která mu trochu stahovala spodní víčko, tu pravou hyzdila jizva menší; obě pak označovaly dráhu somálského kopí, které mu prošpikovalo obličej během katastrofální výpravy do Berbery.

„Jste opovrženíhodný ochlasta!“ vyštěkl Murchison, když došel na spodní schod. Jeho úzkoprsý výraz náhle zjihl. „Nezranil jste se?“

„Na to, abyste mě zničil, budete potřebovat něco lepšího, než je kotrmelec ze schodů!“ zasyčel v odpověď Burton.

Swinburne se namáhavě zvedl z podlahy. Byl maličký, ramínka měl jako sešlapaný rýč a měřil jen pět stop a dva palce. Hlava s kšticí rezatých vlasů, usazená na tak droboučkém tělíčku, se zdála být skutečně obrovská. Měl světle zelené oči a byl hladce oholen. Ve svých čtyřiadvaceti letech vypadal mnohem mladší.

„Hrome,“ zaskřehotal. „Teď tu elegii budu muset použít na někoho jiného. Kdo poslední dobou umřel? Někdo pozoruhodný? Líbila se vám, Richarde? Myslím, že ta část s tím ,Na divokých cestách svých…‘ se na vás obzvlášť hodila.“

„Buďte zticha, Swinburne!“ vybuchl Murchison. „Já se vás nepokouším zničit, Burtone, pokud se to snažíte naznačovat. Henry Stanley měl ohledně vyjasnění nilské otázky lepší financování. Nezbývalo mi moc možností než přidat podporu Společnosti k tomu, co už mu daly jeho noviny.“

„A teď zmizel!“ zavrčel Burton. „Kolik létajících strojů se ještě bude muset nad oblastí afrických jezer ztratit, než vám dojde, že se tam dostanete jedině po svých?“

„Tohoto problému jsem si dobře vědom, pane, a řeknu vám, že jsem na něj Stanleyho upozorňoval. Na tom, že si vezme rotorníky, trvaly jeho noviny!“

„Pchá! Já tu oblast znám lépe než kdokoli v celém britském impériu, ale vy jste považoval za správné poslat tam nějakého připitomělého novináře. Kdo bude další, Murchisone? Třeba nějaké tanečnice z varieté?“

Sir Roderick ztuhl. Založil si ruce na prsou a ledově odvětil: „Samuel Baker chce – stejně jako John Petherick – zorganizovat záchrannou výpravu, ale ať už pošlu kohokoli, vy to nebudete, tím si můžete být jistý. Vaše dny v roli zeměpisce skončily. Což ovšem o vašich dnech v roli násosky podle všeho neplatí!“

Burton zatnul zuby, škubnutím si narovnal sako, zhluboka se nadechl, počkal, ztěžka vydechl, a všechna chuť k boji ho náhle přešla. Tichým hlasem řekl: „Sam i John jsou dobří chlapi. Schopní. S domorodci si umějí poradit. Omlouvám se, sire Rodericku, je pro mne těžké nechat to být. Pořád na nilskou otázku myslím jako na něco, co mám zodpovědět sám, ačkoli teď po pravdě řečeno zastávám novou a zcela odlišnou úlohu.“

„Ach ano. Slyšel jsem zvěsti, že pracujete pro Palmerstona. Je to pravda?“

Burton přikývl. „Je.“

„A jako co?“

„To je po pravdě těžko říct. Říkají mi králův agent. Je to něco na způsob vyšetřovatele.“

„Měl bych za to, že se na to dobře hodíte.“

„Snad. Ale pořád se zajímám o… no… pokud se o něčem doslechnete, pane…“

„Dám vám vědět,“ přerušil ho Murchison stroze. „Teď běžte. Dejte si někde kávu, ať vystřízlivíte. Mějte trochu sebeúcty, člověče!“

Předseda se obrátil a znovu vydusal po schodech nahoru; když míjel Drakeův portrét, narovnal jej.

Sluha přinesl Burtonovi se Swinburnem svrchníky, klobouky i hole a oba muži nejistě vyšli napříč vestibulem a dvojitými dveřmi ven.

Večer byl temný a vlhký, třpytící se odlesky denních přeháněk. Oblečením jim zacloumal mrazivý vítr.

„Káva ve Venetii?“ navrhl Burton, zapínaje si kabát.

„Nebo další brandy a trochu laškování?“ kontroval Swinburne. „Do Verbeny to není daleko.“

„Do Verbeny?“

„To je jeden dům se špatnou pověstí, kde vás metlou…“

„Kávu!“ prohlásil Burton.

Prošli Whitehall Place, zabočili na Northumberland Avenue a zamířili k náměstí Trafalgar Square. Swinburne si začal prozpěvovat písničku, kterou si sám složil.

Kdybys rozkoše paní byla

a já bolesti králem,

za láskou šli bychom spolu,

hnali se za ní nahoru dolů. Na chodidla bys ji bila,

až by tě prosila málem, kdybys rozkoše paní byla

a já bolesti králem.

Svou roztřesenou fistulkou přitahoval nesouhlasné pohledy kolemjdoucích. Navzdory špatnému počasí a pozdní hodině byla kolem spousta lidí, především džentlmenů, přecházejících sem a tam mezi restauracemi a kluby ve městě.

„Zatracená práce,“ zaklel básník. „Myslím, že jsem zazpíval poslední verš místo toho prvního. Teď musím začít znovu.“

„Kvůli mně se neobtěžujte, prosím vás,“ zabručel Burton.

Kolem prosupěl velocipéd – nebo také penny-čtvrtpenny, jak vozítka pokřtil nějaký šprýmař –, pumpující z vysokého komínku do už tak hustého londýnského ovzduší páru.

„Zdra-víč-ko!“ zvolal řidič, když je míjel, roztřeseným hlasem, protože mu každičký hrbol na dlážděné ulici přenášelo obrovské přední kolo s gumovou páskou na páteř. „Co-co se-se tam na ná-městí d-děje?“

Burton zamžoural před sebe a pokoušel se zaostřit. Vepředu byl skutečně nějaký zmatek. Shlukl se tam dav a mezi cylindry zahlédl pohybující se kohoutí hřebínky přileb strážníků.

Popadl Swinburnea za paži. „Pojďte,“ pobídl ho, „podíváme se, kvůli čemu je všechen ten povyk.“

„Prokristapána, zpomalte, prosím vás!“ stěžoval si jeho společník, který musel na každý Burtonův krok udělat dva, aby mu stačil. „Takovýmhle tempem budu za chvíli děsivě střízlivý!“

„Abych nezapomněl, Algy, možná byste měl s těmi zmínkami o bozích a polobozích v případě mého skonu prokázat trochu větší zdrženlivost,“ zamručel Burton.

„Cha! Vy jste chlapík plný protikladů! Na jednu stranu to vypadá, že jste náboženstvími přímo posedlý, a na druhé straně, že vás odpuzují!“

„Pff! Dnes mě víc zajímají motivy pod povrchem – důvody, proč je člověk ochoten nechat se vést bohem, jehož existenci je přinejmenším nemožné dokázat, v horším případě jde o zjevnou smyšlenku. Připadá mi, že se v této době rychlého vědeckého a průmyslového pokroku stala vidina získávání vědomostí pro průměrného člověka něčím, co v něm vzbuzuje přílišné obavy, takže se tomu úplně vyhýbá ve prospěch víry. Víra nepotřebuje nic než slepou věrnost, zatímco vědění vyžaduje porozumění stále se rozrůstajícímu souboru informací. S vírou můžete přinejmenším tvrdit, že něco víte, aniž byste si své vědění musel tvrdě zasloužit!“

„Páni!“ vykřikl Swinburne. „Dobře řečeno, starý brachu! Dobře řečeno! Skoro jste ani nedrmolil! Zasloužil byste naplácat!“

„Myslíte zatleskat.“

„Já vím, co myslím. Ale Darwinova přirozená evoluce přece nepopiratelně způsobila, že Bůh zanikl, ne, Richarde?“

„Beze sporu. Což vyvolává otázku: jakému klamu se nevzdělané masy dobrovolně oddají teď?“

Kráčeli spolu, pošvihávajíce hůlkami, klobouky nasazené v bujarém úhlu. Burtona navzdory osvěžujícímu štípání vzduchu začínala bolet hlava. Rozhodl se, že si ke kávě dá brandy; třeba tu slabou pulzující bolest otupí.

Když došli na Trafalgar Square, zanořil se slavný cestovatel do davu a razil si rameny cestu skrz se Swinburnem v patách. Do cesty jim vstoupil se zdviženou rukou konstábl.

„Ustupte, prosím, pánové.“

Burton vytáhl peněženku a vyndal z ní tištěný průkaz. Ukázal jej policistovi, který okamžitě zasalutoval a couvl.

„Prosím za prominutí, pane.“

„Tady, kapitáne!“ zavolal hluboký, poněkud zastřený hlas. Burton spatřil svého přítele, inspektora Williama Trounce ze Scotland Yardu, jak stojí u soklu Nelsonova sloupu. Byli s ním dva lidé: mladý konstábl s tmavou kůží a – což bylo podivné – kdosi, kdo stál zcela nehybně a byl od hlavy k patě zahalen přikrývkou.

Trounce je přivítal srdečným podáním ruky. Byl to rozložitý, avšak laskavě působící muž, malý, ale široký v ramenou, se silnými údy a hrudníkem jak sud, třpytivýma jasně modrýma očima a velkým, nahoru zakrouceným hnědým knírem. Těžká hranatá brada výstižně naznačovala sklon k tvrdohlavosti. Na sobě měl tmavý oblek z česané vlněné příze a buřinku.

„Zdravím, chlapi!“ pozdravil je vesele. „Popíjeli jste, co?“

„To je to tak vidět?“ zamumlal Burton.

„No, přes náměstí jste to zrovna vzdušnou čarou nevzali.“

„Jsme na cestě na kávu ve Venetii.“

„Velmi moudré. Silnou, černou, se spoustou cukru. Tohle je konstábl Bhátí.“

Policista stojící po Trounceově boku řízně zasalutoval. Byl štíhlý, mladistvého vzhledu a docela pohledný.

„Už jsem toho o vás hodně slyšel, pane,“ vychrlil s lehkým indickým přízvukem. „Můj bratranec, velitel Krišnamurti, byl s vámi při té záležitosti v Old Fordu.“

Mluvil o nedávné bitvě, v níž Burton, Swinburne a spousta mužů ze Scotland Yardu bojovali proti technologům a zpustlíkům. Tyto dvě normálně protichůdné skupiny – jedna oddaná vědeckému pokroku, ta druhá anarchistické revoluci – se spojily, aby se pokusily zajmout muže z budoucnosti, který se stal známým pod jménem Skákající Jack. Burton je porazil a jejich kořist zabil.

„Krišnamurti je opravdu správný chlapík,“ přikývl Swinburne. „Ale velitel? Oni ho povýšili?“

„Ano, pane. To je policejní hodnost.“

„Udělali z něj šéfa nově vytvořeného leteckého oddílu,“ dodal Trounce. „A po zásluze. Neznám nikoho, kdo by dokázal řídit rotorník tak, jako to dovede Krišnamurti.“

Burton souhlasně přikývl a zvědavě se podíval na tichou, nehybnou přikrývku.

„Tak co se tu děje, Trounci?“

Inspektor se obrátil ke svému podřízenému. „Vysvětlil byste to, prosím, konstáble?“

„Ovšem, pane.“ Mladý policista pohlédl na Burtona se Swinburnem a tmavé oči mu zářily vzrušením. „Je to úžasné! Hotový zázrak! Prakticky umělecké dílo! Ještě nikdy jsem neviděl něco tak komplikovaného a…“

„Pouze fakta, mladíku, prosím,“ zasáhl Trounce.

„Ano, pane. Promiňte, pane. Víte, pane kapitáne, tohle je můj rajón a náměstím procházím zhruba každých padesát minut. Dnes večer byl klid. Jako obvykle dělám obchůzky, ke hlášení nic moc, tedy kromě obvyklých prostitutek a ožralů… ehm…“

Bhátí se zarazil, odkašlal si, pak ještě jednou a vrhl prosebný pohled na svého nadřízeného.

William Trounce se zasmál. „Nebojte se, synku, kapitán Burton a pan Swinburne slavili, to je celé. Nemám pravdu, pánové?“

„Naprostou,“ potvrdil rozpačitě Burton.

„A já bych klidně slavil dál!“ prohlásil Swinburne.

Burton obrátil oči v sloup.

„Takže to šlo jako obvykle?“ obrátil se Trounce na Bhátího.

Konstábl přikývl. „Ano. Do služby jsem přišel večer v sedm a touhle cestou jsem prošel třikrát, aniž by se něco stalo. Při čtvrté obchůzce jsem si všiml, že se tady, kde teď stojíme, shromažďují lidé. Přišel jsem blíž, abych to prošetřil, a objevil tohle…“ Pokynul k zahalené postavě.

Trounce natáhl ruku a stáhl přikrývku.

Burton se Swinburnem zalapali po dechu.

„Krása, co?“ zvolal Bhátí.

Před nimi stál mechanický muž. Byl sestrojený z leštěné mosazi, štíhlý a zhruba pět stop a pět palců vysoký. Hlavu měl jako plechovku, nahoře a dole zploštělou, naprosto fádní, až na tři kruhovité oblasti vertikálně zasazené do přední části. Horní oblast vypadala jako maličké lodní okénko, skrz nějž bylo možné zahlédnout spoustu nehybných ozubených koleček, stejně maličkých, složitých a precizně zhotovených jako u strojku kapesních hodinek. Prostřední kroužek obsahoval síťovou mřížku a ten spodní byl prostě jen otvor, z něhož vyčnívaly tři velmi jemné, pět palců dlouhé drátky. Byly rovné a ve vánku slabě vibrovaly.

Krk se skládal z tenkých hřídelí a kabelů, otočných kloubů a pantů. Trup mechanického muže tvořil štíhlý válec. Z něj byly vyřezány pláty odhalující ozubená kola, pružiny, jemné klikové hřídelky, gyroskopy, setrvačníky a kyvadlo. Tenké, leč odolné paže ukončovaly ruce se třemi prsty. Nohy měly podobu pevných trubek, chodidla byla oválná a lehce vyklenutá.

„Je to krasavec, co?“ vydechl konstábl Bhátí. „Koukněte se sem, na bedra. Vidíte tuhle dírku? Sem se dává klíč.“

„Klíč?“

„Ano! Na natahování! Je to na klíček!“

„Tady Bhátí,“ pronesl inspektor Trounce, „je v Yardu amatérským technologem. Ze všech policistů v Londýně nemohl tuhle vymyšlenost objevit nikdo povolanější.“

„To tedy byla tady pro konstábla šťastná shoda náhod,“ prohodil Swinburne nenuceně.

„Je to můj koníček,“ rozplýval se mladý policista. „Chodím do společenského klubu, kde se vrtáme v přístrojích – snažíme se je zrychlit nebo různě přizpůsobit. Nebesa, ti chlapi by byli nadšením bez sebe, kdybych se tam s tímhle kouskem ukázal!“

Burton, který už začal mosaznou postavu zkoumat zvětšovacím sklem, se policisty nepřítomně zeptal, co udělal poté, co ji objevil.

„Lidí přibývalo – víte, jak se Londýňané houfují kolem všeho nezvyklého –, a tak jsem přivolal píšťalkou pomoc. Když se objevilo pár strážníků, pořádně jsem si ten mechanismus prohlédl. Musím přiznat, že jsem se nechal trochu unést, takže jsem nejspíš neupozornil Yard tak rychle, jak bych měl.“ Pohlédl na Trounce. „Promiňte mi to, pane.“

„A jak se sem tedy podle vás náš kovový přítel dostal?“ zeptal se Burton.

„Jak už jsem říkal, kapitáne, je na klíček. Myslím, že mu došlo péro. Ale hádat, proč chodil venku po ulicích, bych si netroufl.“

„Ale kdyby chodil po ulicích, určitě by upoutal pozornost dřív, než se sem dostal, ne? Viděl ho někdo přijít?“

„Trošku jsme se poptávali,“ řekl Trounce. „Zatím jsme našli čtrnáct svědků, kteří ho zahlédli jít přes náměstí, ale nikoho, kdo by ho viděl předtím.“

„Takže je možné – a snad dokonce pravděpodobné –, že jej na okraj náměstí někdo dovezl,“ navrhl Burton.

„To ano, kapitáne. Řekl bych, že je to nanejvýš pravděpodobné,“ souhlasil inspektor.

„Ale ulicemi mohl přijít i sám,“ prohlásil Bhátí. „Netvrdím, že to udělal – chci jen říct, že to zařízení podobnou navigaci zvládne. Vidíte tady uvnitř?“ Poklepal prstem na horní okénko na přední straně hlavy automatu. „To je babbage. Věřili byste tomu? Nikdy by mě nenapadlo, že se dožiju toho, že nějaký uvidím! Představte si, co tahle věcička stála!“

„Bebíč, konstáble?“ otázal se Trounce.

„Babbage (čti bebidž – pozn. překl.),“ zopakoval Bhátí. „Mimořádně složitá zařízení. Vypočítávají pravděpodobnost a na základě výsledků jednají. Nic podobnějšího lidskému mozku nikdo nevytvořil, ale tajemství jejich konstrukce zná jediný člověk – jejich vynálezce sir Charles Babbage.“

„On je docela samotář, že?“ vyzvídal Swinburne.

„Ano, pane, a excentrický misantrop. Má odpor k tomu, co označuje za ,nevzdělané hordy‘, a zvlášť k hluku, který způsobují, takže se drží v ústraní. Každý z těchhle výpočetních strojů sestavuje ručně a dává do nich výbušné nástrahy, aby nikdo nemohl zjistit, jak fungují. Každý pokus takový počítač rozebrat skončí explozí.“

„Na takové věci by měl být zákon!“ zabručel Trounce.

„Jde mi o to, že když je tenhle mosazný chlapík natažený, je téměř jistě schopen činit základní rozhodnutí. A tady to…“ ukázal Bhátí k prostřednímu otvoru na hlavě stroje, „… je podle mě mechanické ucho. Myslím, že byste tomu vynálezu mohl dávat hlasové příkazy. A vsadil bych se, že tohle…“ škrtl o vyčnívající drátky, „… je nějaké smyslové zařízení. Něco na způsob tykadel můry.“

Trounce si sundal buřinku a poškrabal se na hlavě.

„Takže si to vyjasněme: někdo vyhodí tohohle natahovacího chlapa na kraji náměstí. Vynález dokráčí až k Nelsonovu sloupu a pak mu dojde péro, takže se zastaví. Sejdou se lidé. Podle těch, se kterými jsem mluvil, se sem ten stroj dostal jen asi pět minut předtím, než jste se na scéně objevil vy, konstáble. A vy jste tu…?“

„Teď zhruba hodinu, pane.“

„Zhruba hodinku. Moje otázka tedy zní, proč se vlastník našeho muže ještě nepřišel přihlásit o svůj majetek?“

„Přesně tak!“ souhlasil Bhátí. „Samotný babbage má cenu stovek liber. Proč ho tu někdo nechává?“

„Že by nevyšel nějaký pokus?“ nabídl řešení Swinburne. „Třeba majitel zkoušel jeho orientační smysl. Vysadil ho tu, vrátil se zpátky domů, do dílny, laboratoře nebo tak něco a čeká tam, až se sám vrátí. Až na to, že tu zatracenou věc pořádně nenatáhl!“

Burton si pohrdavě odfrkl. „To je směšné! Kdyby vám patřilo – nebo kdybyste vynalezl – něco tak drahého, přece byste to neopustil a nedoufal, že vás to najde, kdyby existovala i ta nejnepatrnější možnost, že to nedokáže!“

Začaly padat dešťové kapky.

Trounce podrážděně pohlédl na černé nebe bez hvězd.

„Konstáble Hoare!“ zavolal, a z davu se vynořil policista s hustým obočím a mohutným knírem a kráčel k nim.

„Pane?“

„Běžte na služebnu v Saint Martin’s Lane a zapřáhněte koně do nějakého povozu. A přijeďte s tím zpátky. Okamžitě!“

„Ano, pane!“

Konstábl odešel a Trounce se znovu obrátil k Burtonovi.

„Nechám ho převézt do Yardu. Samozřejmě k němu budete mít kdykoli přístup.“

Králův agent si přitáhl límec těsně ke krku. Teplota klesala a on se třásl zimou.

„Děkuju vám, inspektore,“ řekl, „ale jen jsme šli okolo. Myslím, že to není nic, do čeho bychom museli strkat prsty. Ale je to podivné, to přiznávám. Dáte mi, prosím vás, vědět, jestli se o to někdo přihlásí?“

„Určitě.“

„V tom případě na shledanou. Pojď Algy, mažeme do Venetie. Potřebuju si dát to kafe!“

Mohutně stavěný cestovatel a podměrečný básník opustili policistu, protlačili se davem a zamířili k ústí Strandu. Když do slavné hlavní ulice vešli, změnilo se mrholení v liják, který jim vybubnovával na cylindry vojenský pochod a stékal z jejich obrub.

Burtonova bolest hlavy se zhoršovala; začínal být unavený a necítil se dobře.

Kolem projel velocipéd; jak déšť dopadal na komínek, hlasitě to syčelo.

Kdesi v dálce zakvílela siréna – výstražný signál kraba popeláře, že se chystá dezinfikovat silnici proudem horké páry. V tomhle počasí to bylo plýtvání časem, ale krabi byli automatizovaní a s řinčením se pohybovali po Londýně každou noc a za každých podmínek.

„To je dobře, že mosaz nereziví,“ poznamenal Swinburne, „jinak by tohle počasí znamenalo pro toho mechanického chlapíka jistou smrt.“

Burton se zastavil.

„Co je?“ zeptal se jeho asistent.

„Máte pravdu!“

„No jistě že mám. Je to slitina mědi a zinku.“

„Ne, to ne! S tím, že je to shoda náhod!“

Swinburne poskakoval nahoru a dolů. „Co? Cože? Richarde, mohli bychom, prosím vás, vypadnout z toho zpropadeného deště?“

„Až moc velká shoda náhod!“

Burton se otočil a vyrazil zpět k Trafalgar Square.

„Jdeme už pozdě!“ zahulákal přes rameno.

Swinburne upaloval za Burtonem, ale pomalu na něj ztrácel.

„Co tím myslíte? Pozdě na co?“

Žádnou odpověď nedostal.

Vřítili se na náměstí a vrátili se k Trounceovi a Bhátímu. Druhému z mužů se zatím podařilo otevřít nejhořejší dvířka v hlavě automatu a teď nakukoval dovnitř na babbage.

„Vy jste se vrátili! Podívejte se na tohle, pane kapitáne!“ vyzval Burtona, když Burton dorazil vedle něj. „Na vnitřním okraji tohohle otvoru je osm maličkých přepínačů. Možná nějakým způsobem upravují chování přístroje, ne? Každý se dá přepnout nahoru, nebo dolů, kolik by to tedy bylo kombinací…?“

„To je jedno!“ štěkl králův agent. „Povězte mi, kudy vede trasa vaší obchůzky, konstáble!“

„Mojí obchůzky?“ Bhátí vypadal zmateně.

„Co se děje?“ chtěl vědět Trounce.

Burton inspektora ignoroval. Oči mu dychtivě plály.

„Vaší obchůzky, člověče! Tak už se vymáčkněte!“

Konstábl si posunul přilbu z očí. Po zádech uniformy mu čůrkem stékala dešťová voda. „Tak dobře,“ řekl. „Odtud pokračuju po Cockspur Street a pak do Whitcomb Street. Dojdu až na křižovatku s Orange Street a potom zahnu doleva a jdu dál, dokud nedorazím do Mildew Street. Znovu zatočím doprava, k těm pracím na zpevňování břehů podzemní řeky, vejdu od Saint Martin’s Lane a šlapu si to zpátky na náměstí.“

„A to vám trvá padesát minut?“ vyzvídal Burton.

„Když si vezmete všechny ty uličky, do kterých strčím nos, a všechny ty vchody do obchodů, které musím zkontrolovat, a podobně, tak ano.“

„A významná místa na trase? Místa, která kontrolujete nejsvědomitěji?“

„Co to má znamenat, pane kapitáne?“

„Prostě mi odpovězte, člověče, sakra!“

„Udělejte, co vám říká, mladej,“ přikázal Trounce.

„Tak dobře. Na rohu Cockspur Street stojí hlavní pobočka Bright Empire Bank, ve Whitecomb Street je banka Satjágraha, v Orange Street pak Treadwellova pošta a hned naproti VALCHRPA…“

„Valchrpa?“

„Výcviková akademie pro labutě, chrty a papoušky.“

„Aha. Pokračujte, prosím.“

„Na rohu Mildew Street je klub Svazu enochiánů, ty výkopy dělají na druhé straně, a když pak jdete Saint Martin’s Lane, je tam banka Scrannington, obchodník s diamanty Brundleweed, obchod s bicykly Pride-Manushi, Boydovy starožitnosti a obchodník s uměním Goddard. To je vše. Samozřejmě je tam spousta dalších míst, ale na těchhle si dávám při kontrole zvlášť záležet.“

„Trounci, vezměte Bhátího a jděte po jeho trase od Cockspur Street,“ přikazoval Burton. „Algy a já to vezmeme opačným směrem, po Saint Martin’s Lane.“

Trounce se zamračil, zvedl ruce, pokrčil rameny a zeptal se: „Ale proč? Co vlastně hledáme?“

„Copak to nechápete?“ vykřikl Burton. „Tenhle zatracený krám…“ udeřil do mosazné postavy holí, až to hlasitě zařinčelo, „… není nic jiného než návnada! Ať ho na náměstí vysadil kdokoli, věděl, že Bhátího okouzlí a že ho Bhátí jako správný fanda pozorně prozkoumá dřív, než přivolá z Yardu pomoc, a že než se vrátí ke svým obchůzkám, uběhne spousta času!“

„A krucinál!“ zvolal Trounce. „Chcete říct, že někde probíhá zločin? Pojďte, konstáble!“

Odstrčil přihlížející, poručil jednomu seržantovi poblíž, aby kovového muže hlídal, a uháněl s Bhátím k ústí Cockspur Street.

Sir Richard Francis Burton a Algernon Swinburne vyrazili k okraji náměstí a pokračovali lijákem do Saint Martin’s Lane.

Díky adrenalinu vystřízlivěli, ale hlava Burtona bolela stále intenzivněji a jeho údů se začal zmocňovat důvěrně známý třes – pozůstatky z Afriky. Byl to blížící se záchvat malárie, a pokud se Burton brzy nedostane zpátky do svého bytu, aby jej potlačil dávkou chininu, nebude moci v příštích dnech vytáhnout paty.

Minuli policejní stanici a kývnutím pozdravili konstábla Hoareho, který po straně vozovky zapřahal ztrápeně vypadajícího policejního koně do povozu.

Plynové lampy po celé délce uličky skomíraly, protože jejich kryty na takový liják nestačily. Svítilo jich už jen několik, a hluboké stíny a proudy deště omezovaly viditelnost jen na několik yardů.

O kousek dál oba muži dorazili ke Goddardovi a nahlíželi skrz mřížovou noční roletu do výlohy za ní.

„Pro pána krále!“ vyhrkl vzrušeně Swinburne. „Mají tam Rossettiho a já mu seděl modelem! To musím Dantemu říct. Ten bude šťastný jako blecha!“

Dante Gabriel Rosseti byl zakládajícím členem pravých libertinů – nejidealističtější frakce kasty libertinů a protiváhy neblaze proslulých zpustlíků. Také byl jedním z Bratrstva prerafaelitů, společenství umělců, kteří si stanovili cíl tvořit díla, jež by na „duchovní“ rovině komunikovala s obyčejným člověkem – otevřené zpochybnění současného trendu propagandy. Prerafaelity obdivovalo jen málo lidí. Tisk si z Rossetiho a jeho kohorty utahoval a zesměšňoval je a tvrdil, že se umělci dovolávají něčeho, co neexistuje, poněvadž obyčejní lidé – pracující třída – cokoli, co by připomínalo dobře vyvinutý smysl pro vlastní duchovnost, postrádají.

Swinburne se se skupinkou často stýkal a při několika příležitostech pro jejich obrazy pózoval. Překvapilo ho, že Goddard se malé plátno na středověké téma, zachycující básníka jako rytíře s plamennou kšticí a s kopím v ruce usazeného na statném oři, odvážil vystavovat. Je třeba přiznat, že se polovina obrazu skrývala za komerčnějším portrétem zesnulého Francise Galtona, který byl vyobrazen, jak třímá injekční stříkačku a široce se usmívá pod slovy: Sebezdokonalení! Ani neštípne!

V obchodě bylo ticho a tma, dveře zamčené, výloha neporušená.

„Pojďme dál,“ řekl Burton. „Rossettiho nikdo krást nebude.“

Kolem prorachotil staromódní, koněm tažený uzavřený kočár – pořád ještě byly běžné –, postříkal jim nohavice vodou a zmizel v šeru. Klapání koňských kopyt však kupodivu dunělo dál a zdálo se, že vůbec neodpovídá velikosti onoho zvířete.

„Supertahoun,“ poznamenal Swinburne a Burtonovi došlo, že se jeho asistent nemýlí; těžký klapot vůbec nepřicházel od koně u kočáru, ale od jednoho z obrovských supertahounů, které vyšlechtili eugenikové, biologická odnož kasty technologů. Jeden byl zjevně nedaleko, ale sotva si to Burton pomyslil, zvuk se ztratil v dálce.

Boydovy starožitnosti, jež se nalézaly na druhé straně, byly stejně jako Goddardův obchod zamčené a nedotčené.

„Nic se tu neděje,“ prohlásil Swinburne, zatímco šli dál. „Proboha, Richarde, jsme v zoufalé situaci – oba jsme nasáklí, a to nikoli alkoholem!“

„Bezva!“ odvětil Burton. „Myslel jsem, že už jsem vás od té flašky odnaučil.“

„To ano, ale pak jste mě k ní zase zlákal! Od toho povyku se Skákajícím Jackem jste nebyl střízlivý víc než dva dny!“

„Za což se omlouvám. Myslím, že ve mně vztek vyvolaný tou nilskou záležitostí probouzí mé horší já.“

„Vykašlete se na to, Richarde. Afrika už vám může být ukradená.“

„Já vím, já vím. Já jen… že lituji chyb, které jsem během své výpravy nadělal. Přál bych si, abych se mohl vrátit a napravit je.“

Kolem spěšně prošel jakýsi muž, prskající nadávky, neboť mu sílící vítr obrátil deštník naruby.

Swinburne úkosem pohlédl na svého přítele. „Myslíte vrátit se fyzicky do Afriky, nebo vrátit se časem? Co to do vás, proboha, vjelo? Poslední dobou jste nabručený jak medvěd.“

Burton našpulil rty, vrazil si hůl do ohbí lokte a zastrčil si ruce do kapes.

„Montague Penniforth.“

„Kdo?“

„Byl to kočí – takový ten typ ,sůl země‘. Věděl, kde má ve společnosti místo, a ačkoli bylo tvrdé a odměna malá, snášel ho bez reptání.“

„A?“

„A já ho z jeho světa vtáhl do toho svého. Zabili ho, a byla to moje vina.“ Burton pohlédl na svého druha, oči tvrdé, tvář zachmuřenou. „William Stroyan, Berbera 1854. Podcenil jsem domorodce. Myslel jsem, že na náš tábor nezaútočí. Zaútočili. Zabili ho. John Hanning Speke. Loni se raději střelil do hlavy, aby se mi nemusel postavit v diskusi. Teď má místo půlky mozku nějakou mašinu a jeho myšlenky nejsou jeho. Edward Oxford…“

„Ten chlap, co sem skočil z budoucnosti.“

„Ano. A který nepředvídatelně proměnil minulost. Snažil se to napravit, a já ho zabil.“

„To byl Skákající Jack. Byl šílený.“

„Jenže já měl sobecké motivy. Prozradil mi, kam směřuje můj život. A já mu zlámal vaz, abych zcela vyloučil možnost, že svůj úkol třeba splní. Nechtěl jsem být oním mužem, který se zapsal do jeho historie.“

Plahočili se promočenými odpadky a zvířecími výkaly. Tento konec Saint Martin’s Lane kupodivu zatím žádný krab popelář nenavštívil.

„Kdyby byl naživu, Richarde,“ řekl Swinburne, „technologové a zpustlíci by ho byli bývali využili, aby manipulovali časem ke svým účelům. Ztratili bychom vládu nad svým osudem.“

„Cožpak není nejniternější podstatou osudu, že nám vládu upírá?“ opáčil Burton.

Swinburne se usmál. „Vážně? V tom případě musí odpovědnost za smrt pana Pennifortha – i za ta ostatní neštěstí, o kterých jste se zmiňoval – ležet na osudu, a nikoli na vás.“

„Což ze mě dělá jeho nástroj. Bismilláh! Přesně tohle jsem potřeboval!“

Burton se zastavil a ukázal na průčelí jednoho obchodu. „Tady je Pride-Manushi, ten obchod s bicykly.“

Prozkoumali dveře i výlohy řečeného podniku. Žádné světlo neviděli. Všechno bylo zajištěno. Zašilhali dovnitř mezerami v kovové roletě. V obchodě se nic nepohybovalo, všechno bylo v pořádku.

„Další je Brundleweed,“ zamumlal Burton.

„Božínku! Vůbec se nedivím, že se chcete vrátit na černý kontinent!“ prohlásil Swinburne a přitáhl si límec svrchníku. „Přinejmenším je tam teplo. Ať jde ten déšť ke všem čertům!“

Znovu přešli ulici. Když vystoupili na chodník, vyšel ze stinného vchodu žebrák. Byl neupravený a oblečení měl pochybné. Tvář mu lemovala záplava šedivějících vlasů a bylo docela zjevné, že hřeben či kostka mýdla mu příliš neříkají.

„Přišel jsem vo práci, pánové,“ zasípal, pozvedaje placatou čepici na pozdrav, a odhaluje tak lysou hlavu. „A taky mi to zatraceně svědčí. Proč jsem si, sakra, vybral, že budu zatracenej filozof, ptám se vás, když se mi to v hlavě skoro pokaždý pomíchá? Nevyšetřili byste třípenci?“

Swinburne vylovil za kapsy minci a hodil ji pobudovi. „Tu máte, starý brachu. Vy jste byl filozof?“

„Jsem vám zavázanej. Jo, to byl, mládenečku. A tady máte za tu svojí minci jednu radu: v životě jde jen o přežití těch nejzpůsobilejších a moudrej člověk nesmí zapomínat, že je sice potomek minulosti, ale taky rodič zpropadený budoucnosti. Na každej pád…“ kousl do třípence a strčil ji do kapsy, „… mý jméno je Spencer a seznámit se s váma bylo pro mě vopravdový potěšení. Brej večír, pánové!“

Znovu pozvedl čapku a stáhl se na zápraží, kam na něj déšť nemohl.

Burton se Swinburnem pokračovali v obchůzce.

„To byl ale zvláštní chlapík!“ přemítal Swinburne. „Tady je Brundleweed. Zdá se, že je tu klid.“

Opravdu se zdálo, že je tam klid. Roleta byla dole, výloha netknutá, světla zhasnutá.

„Zajímalo by mě, jak si vedou Trounce s Bhátím,“ řekl Burton. Zkusil dveře. Ani se nehnuly. „Vypadá to, že je všechno v pořádku. Pojďme ke Scrannington Bank.“

Dotíral na ně studený vítr a do obličeje je řezal příval vody. Stáhli si obruby klobouků dolů a límce kabátů vyhrnuli nahoru, byl to však ztracený případ.

Burton se nekontrolovaně třásl. Věděl, že zítra to s ním bude špatné.

Před nimi se tyčila banka. Byla to velká špinavá a pochmurná stavba. Voda vyrývala potůčky do povlaku sazí, který ji pokrýval.

Swinburne vyhopsal po schodech nahoru a zkusil zamřížované dveře. Bylo zavřeno. Všechna okna kryly okenice.

„Tohle vážně není moc podnětné. Myslím, že se honíme za přízrakem,“ stěžoval si básník. „Kolik je?“

„Za chvíli půlnoc, řekl bych.“

„Rozhlédněte se, Richarde. Všichni zmizeli. Nezahlédli jsme dokonce ani jediné automatizované zvíře. Muži, ženy i zvěř už jsou zachumláni ve svých teplounkých suchoučkých postýlkách! A zločinci taky!“

„Nejspíš máte pravdu,“ odvětil mrzutě Burton, „ale měli bychom pokračovat, dokud se znovu nesetkáme s Trouncem.“

„Dobrá! Dobrá! Když to říkáte,“ zareagoval Swinburne a podrážděně rozhodil rukama. „Pamatujte si ale, prosím vás – pro případ, že by v budoucnu došlo na podobnou situaci –, že být promočený až na kost a mrznout do morku kostí není ten druh bolesti, který mám rád. Štípnutí pevné rákosky ano! Štípání hustého lijáku ne! Co je to?“ Ukázal přes silnici na oplocenou plochu u křižovatky. Za nízkou bariérou vládla černočerná tma.

„To je Mildew Street,“ vysvětloval Burton. „Pojďme se tam podívat. To jsou ty práce na zpevňování břehů podzemní řeky.“

Opět přešli Saint Martin’s Lane a naklonili se přes po pás vysoký zátaras. Vůbec nic neviděli.

Burton vytáhl z kapsy natahovací příruční svítilnu, zatřásl jí, aby se otevřela, a pak jí pootočil. Z boků vynálezu se do deště rozlilo světlo. Burton svítilnu přidržel nad plůtkem a osvítil blátivou jámu. Vodou nasáklá zem se svažovala k ústí šachty, z níž vyčníval vrcholek žebříku. Po svahu zurčely pramínky vody, mizející v širokém otvoru.

„Koukněte!“ zvolal Burton a ukazoval k políčku bláta nad svahem, přímo za zhrouceným úsekem oplocení na straně do Mildew Street.

„Myslíte ty stopy?“ pokrčil rameny Swinburne. „No a?“

„Nebuďte hloupý, sakra!“ zavrčel Burton. „Jak dlouho v tomhle počasí asi vydrží stopy v blátě?“

„Panenko skákavá! Už chápu, co chcete říct!“

„Jsou čerstvé. Některé ještě ani nevyplnila voda.“

Oba muži přešli kolem bariéry ke zbořené části. Burton si sedl na bobek a pozorně stopy zkoumal.

„Nepřipomínají vám něco?“ otázal se.

„Vypadá to, jako by do toho bahna někdo otiskl nějaká plochá železa,“ povšiml si básník. „Proboha, to jsou ale hluboké stopy. Ať je udělal kdokoli, musel být hodně těžký. Jsou oválné, ne ve tvaru boty. Páni! Ten mechanický muž!“

„Ten z Trafalgar Square to nebyl,“ uvedl na pravou míru Burton. „Ten měl nohy čisté a tyhle stopy vznikly v době, když už stál u sloupu. Tady byli další mechaničtí muži – tři. A myslím, že před necelou čtvrthodinou. A podívejte se, kdo byl s nimi!“

Burton pohnul svítilnou. Světelný kruh sklouzl po blátě a ustálil se na řadě velikých, širokých a velmi hlubokých podlouhlých stop. Ten, kdo – nebo co – je udělal, měl zjevně tři nohy.

Swinburne stopy okamžitě poznal. „Brunel!“ vykřikl. „Isambard Kingdom Brunel! Paroman!“

„Ano. Vidíte, jak jsou jeho stopy u šachty hluboké? Je zřejmé, že tam čekal, zatímco ti tři mosazní muži slézali dolů. Zajímalo by mě, co měli za lubem.“ Burton překročil popadaná prkna ohrady a obrátil se na svého asistenta. „Jdu se tam podívat. Vy utíkejte za tím chlapíkem Spencerem. Dejte mu další třípenci, zeptejte se ho, jestli neviděl v okolí něco neobvyklého, a potom se vraťte a počkejte na Trounce a konstábla Bhátího. Běžte! Nesmíme už plýtvat časem!“

Swinburne se rozběhl pryč.

Burton se přikrčil a snížil těžiště, aby na kluzkém povrchu lépe udržel rovnováhu. Začal se s vysoko zdviženou svítilnou pomalu sunout dolů, opíraje se o hůl. Kolem něj šuměl déšť. Napadlo ho, zda dělá dobře. Brunel a jeho mechaničtí společníci prchali – ale od čeho? O co jim šlo?

Urazil polovinu krátké vzdálenosti k šachtě, když pod ním ustřelily nohy. Plácl sebou na záda a nezadržitelně klouzal k ústí šachty, otáčeje se na stranu, až bokem narazil do vrcholku žebříku, který byl naštěstí ke stěně šachty přišroubován. Cítil, jak jeho ramena na vodou nasáklém jílu mění směr a do díry jej to žene po hlavě. Bez přemýšlení pustil hůl a vymrštil ruku. Ta se sevřela kolem jedné příčky; Burton ji pevně stiskl. Jeho tělo se ve vzduchu otočilo, zhouplo se dolů a udeřilo do žebříku. Síla nárazu mu vyrazila dech, jeho sevření povolilo. Padal, ale pak se zachytil další příčky. Ramenem mu prolétla bolest. Hůl zarachotila na pevném povrchu kdesi dole.

Zahrabal nohama po opoře, a když se bezpečně držel, chvíli vyčkával a celý se třásl. Ze rtů mu mimoděk vyklouzl sten.

Připadal si slabý a nemocný. Na čele se mu navzdory chladnému počasí sbíraly krůpěje potu.

Svítilna zhasla.

Posunul se, aby získal bezpečnější postavení, a pootočil vynálezem. Ten se prskavě probral k životu; Burton jej spustil podél kolene dolů a kousek pod sebou objevil cihlový chodník. Vedle něj proudila řeka; rychle se ženoucí hnědá hladina se vzdouvala a pěnila.

Burton sestoupil dolů; dírou nahoře se kolem něj řinula voda. Odstoupil od žebříku, protáhl si ruku, zašklebil se, pak sebral hůl a posvítil si kolem sebe, přičemž zjistil, že se nachází v malé části nově budovaného vyzděného tunelu. Zdivo po obou stranách dál ustupovalo nestabilně vyhlížející chodbě s měkkými stěnami, zpevněnými dřevem, kam až dohlédl – což nebylo daleko.

Chodník vedl podél řeky a ztrácel se ve tmě. Po něm se sem a tam táhly troje blátivé oválné stopy.

Vydal se po nich.

Tok řeky rozhodně nebyl přímý, ale cestovatel byl přesvědčen, že cestou k Temži zůstává řeka více méně pod Saint Martin’s Lane.

O pár okamžiků později došel k otvoru vykrojenému do stěny po jeho levici. Kolem byly poházeny velké kusy kamene a cestu na druhé straně blokovala hromada štěrku. Pohled na podlahu Burtona ujistil, že tudy tři mechaničtí muži prošli, takže do díry vstoupil a překonal krátký úsek hrubě vykopaného tunelu.

Ten byl proražen do neosvíceného a vlhkého podzemí jakési budovy, až na kusy rozbitých přepravních beden, rezavou železnou kostru postele a starou komodu prázdného. Rozmazané bahno tvořilo na zaprášené podlaze cestičku k otevřeným dveřím a schodišti za nimi.

Zlehka našlapující králův agent vystoupal nahoru. Nad schody byly další dveře, které opatrně otevřel. Jeho lampa osvítila něco, co vypadalo jako dílna. V rohu stál veliký sejf. Dvířka trezoru kdosi vytrhl a zdeformovaná odložil na podlahu poblíž. Sejf byl prázdný.

Burton prošel do chodby a vstoupil do další místnosti, která se – jak zjistil – nacházela v přední části budovy. Okamžitě ji poznal. Už ji viděl skrz bezpečnostní roletu. Byl to Brundleweedův obchod – obchod s diamanty.

Vrátil se k sejfu a prozkoumal jej.

„Vybraný!“ řekl tiše. „Ale proč by Brunel – nejvychvalovanější inženýr impéria – kradl diamanty? To nedává smysl!“

Veřejnost měla za to, že Isambard Kingdom Brunel zemřel roku 1859 na mrtvici. Považovala jej za jednoho z největších Angličanů, kteří kdy žili. Nevěděla však, že se ve skutečnosti stáhl do mobilního život udržujícího zařízení a z něj stále řídí nejrůznější projekty technologů.

„Na co si to, sakra, hraje?“ mumlal si Burton.

Nic víc tu dělat nemohl – a čím déle tu prodléval, tím dál se Paroman a jeho tři pomocníci na klíček dostanou.

Otočil se a utíkal cestou, kterou sem přišel, zpět. Trvalo jen chvíli, než dorazil k žebříku a vyšplhal po něm.

Když vystrčil hlavu do deště, kdosi na něj zavolal: „Burtone! Burtone! Pospěšte si, člověče!“

„Trounci? Jste to vy? Podejte mi ruku, prosím vás.“

„Počkejte tu!“

Zamžoural skrz liják a spatřil zmateně se pohybující postavy, klouzající po svahu k němu. Překvapilo jej, když se z deště vynořil filozof Spencer.

„Zdravíčko, šéfe! Natáhněte ručku a my vás ve vteřince dostanem ven!“

„Zdravím, pane Spencere! Tady, chopte se konce mé hole!“

A natáhl svou hůl k pobudovi, který ji pevně sevřel.

Burton se vyšplhal nahoru a chytil se Spencera za zápěstí. Viděl, že žebráka drží Trounce a toho zase na oplátku Bhátí.

Swinburne nedržel nikoho, ale poskakoval na opačné straně ohrady a vřískal: „Nepouštějte ho! Nepouštějte ho!“

Lidský řetěz vytáhl Burtona z jámy, přes padlou ohradu a na chodník.

„U Jupitera!“ prohodil Trounce. „Na vás je tedy pohled!“

Burton se na sebe podíval. Od hlavy k patě byl pokrytý bahnem. Cítil se stejně hrozně, jako vypadal, bolest, která se mu uhnízdila v kostech, však ignoroval, pootočením zhasl svítilnu, strčil ji do kapsy a seznámil ostatní s tím, co zjistil: „Je to loupež diamantů. Probourali si ze břehu té podzemní řeky tunel k Brundleweedovi.“

„Pravda!“ vydechl konstábl Bhátí. „Starý Brundleweed dostal před pár dny velkou zásilku! Ti darebáci museli utéct s hotovým jměním!“

„A míří na západ!“ prohlásil Trounce.

„Jak to víte?“ zeptal se Burton.

„Pan Spencer je viděl!“ prozradil mu Swinburne.

Burton se obrátil na pobudu. „To mi vysvětlete!“

„Stál tu jeden z těch velikejch stěhovacích vozů, šéfe. Jeden z těch, co je tahaj ty vobrovský tažný koně. Neviděl jsem, že by se tu něco dělo, ale vodfrčel si to pořádně nezvyklým tempem jen chviličku předtím, než jste přišli.“

„My jsme ho slyšeli!“ potvrdil Burton.

„A kolem nás projel po Orange Street!“ řekl Trounce. „Bůh ví, kde je teď. Ten už nechytíme!“

„Děláte si legraci?“ vykřikl Burton. „Jak by nám mohl takhle velký kůň ujít. Vždyť je to opravdová hora!“

„To je pravda, ale rychle se pohybující hora, která se v tuhle chvíli už mohla vydat kterýmkoli směrem!“

Králův agent se náhle otočil a vyrazil po Mildew Street pryč.

„Za mnou!“

„Cože? Hej! Kapitáne Burtone!“ volal za vzdalující se postavou inspektor. „Zatraceně! Pojďte, Bhátí!“

Oba policisté se rozběhli za královým agentem. Swinburne je následoval a po něm i Spencer, který si řekl, že se skupinkou zůstane, doufaje, že by mu to mohlo vynést další třípenci.

Vřítili se do Orange Street a Trounce neuběhl daleko, než před sebou spatřil Burtona, jak buší na dveře a huláká: „Jménem krále, otevřete!“

Inspektor budovu poznal. Jen několik minut předtím ji kontroloval: VALCHRPA, tréninkové středisko pro automatizovaná zvířata.

Okamžitě mu došlo, co má Burton v úmyslu.

„Tady policie!“ zavolal horlivě. „Otevřete dveře!“

Zaslechl odtahování závory.

Dorazili ztěžka oddychující Swinburne a Spencer.

Dveře se maličko pootevřely a kdosi přiložil oko ke škvíře.

„Já už jsem spala!“ protestoval ženský hlas.

„Madam, jsem inspektor William Trounce ze Scotland Yardu. Tohle jsou mí společníci a potřebujeme vaši pomoc!“

Dveře se otevřely o něco víc a odhalily mladou ženu v županu, noční čepičce a trepkách. Měla ráznou oválnou tvář a hnědé oči.

„Co tím myslíte?“

„Máte tady nějaké vycvičené labutě?“ otázal se příkře Burton.

„Ano. Ne. Tedy ne úplně, ale šest už jich je dost blízko. Tedy blízko ukončení výcviku.“

„Pak vám bohužel musíme čtyři zrekvírovat.“

„Pět,“ opravil jej Spencer.

Žena vypadala ohromeně, očima těkala z Burtona na Trounce a zpět.

„Prosím vás, madam,“ řekl Trounce poněkud mírněji. „Je to naléhavé. Škodu vám nahradíme.“

Žena ustoupila. „Pojďte raději dál. Jmenuji se Maysonová, Isabella Maysonová.“

Vešli dovnitř.

Slečna Maysonová zapálila petrolejku a přidržela ji nahoře.

„Dobrotivé nebe! Co se vám stalo?“ zalapala po dechu, když si všimla Burtonova blátem pokrytého oděvu.

„Nevadilo by vám, kdybych vám to vysvětlil později, slečno Maysonová? Opravdu nemáme času nazbyt.“

„Dobře. Tudy, prosím.“ Zvedla ze stojanu deštník a vedla je chodbou. „Obávám se, že abychom se dostali k labutím, budete muset projít kolem papoušků.“

Bhátí se zazubil a řekl: „My policisté jsme na trochu nadávek zvyklí. Takže ten problém ještě nevyřešili, co?“

„Touhle místností, pánové. Klece jsou za ní. Ne, konstáble… ehm…?“

„Bhátí, slečno.“

„Ne, konstáble Bhátí, nevyřešili. Počkejte chvilku.“

Zastavila se u dveří, pohrála si se svazkem klíčů, našla ten správný a zasunula jej do zámku.

„Připravte se,“ doporučila jim se smutným úsměvem.

Otevřela dveře a všichni jimi prošli.

Z přeplněných klecí lemujících místnost se ozvala exploze urážek. „Chcankohlti! Tvarohový palice! Smraďoši! Šilhavý paviáni! Uslintaný nemehla! Vychlastaný ksichti! Nadmutý špekouni! Tupý vejškrabci! Vypatlaný komedianti! Nevychovaný ovcolechti! Neohrabaný červi! Hnusný kašpaři! Slizolizové!“

Byl to ohlušující řev, který ani na chvíli nepolevil, když dlouhou místností procházeli ke dveřím na opačném konci.

„Promiňte!“ křičela zplna hrdla slečna Maysonová. „Snášejte to jako muži.“

Swinburne se zahihňal.

Papouščí poslíčci představovali jednu z prvních praktických aplikací eugenické vědy, kterou britská veřejnost přijala. Člověku jen stačilo zajít na poštu, říci jednomu z jejich ptáků zprávu, jméno a adresu, a papoušek vzlétl, aby sdělení doručil. Jak adresu ti barevní tvorečkové našli, netušil nikdo kromě eugeniků, papoušci to ale vždy dokázali.

Byla tu však jedna potíž.

Papoušci uráželi a slovně napadali každého, na koho narazili. Zprávy byly neustále úmyslně připepřovány vulgaritami, které do nich odesílající nevložil. Přesto se ukázalo, že si lidé systém oblíbili, zvláště když se u některých ptáků projevovalo poměrně zábavné nadání tvořit zcela nesmyslná slova, která však zněla urážlivě. Tyto „nové urážky“ byly ve společnosti velkou módou. Samotného Swinburnea nedávno jeden papoušek, který mu doručil pozvání na čtení poezie u lorda Haverleigha, nazval blekotavým rozkuřtlouštěm. Swinburne se tomu řehtal několik dní. Jste srdečně zván – ty blekotavej rozkuřtloušti – na večer smradlavý poezie a chcankovýho vína…

Ptáci s nevymáchaným zobákem ilustrovali problém, který eugeniky sužoval od samého počátku. Pokaždé, když vědci u nějakého druhu vyšlechtili nějakou modifikaci, přinesla s sebou neočekávané vedlejší účinky. Obří tažní koně kupříkladu vůbec neovládali své měchýře a střeva a produkci měli v obou oblastech nadměrnou. Což se ukazovalo v londýnských již tak špinavých ulicích jako vážný problém do chvíle, kdy inženýrská odnož technologů vynalezla automatizované mechanické čističe, všeobecně známé coby „krabi popeláři“, aby se s problémem vypořádaly.

„Babocucové! Ochablý brady! Blátožrouti! Huhňavý vandráci! Moulové! Špinavý gauneři! Nadutý špínopytlové! Klínočuchové! Breptavý cvoci! Štěňohryzové!“

Muži v závěsu za slečnou Maysonovou dorazili na druhou stranu místnosti. Mladá žena odemkla dveře, rozrazila je a provedla je skrz. Dveře se za nimi s prásknutím zavřely, slečna Maysonová se o ně opřela a otevřela deštník. „Tak to, myslím, docela stačilo! Omlouvám se, pánové.“

Stáli na velmi rozlehlém, deštěm bičovaném dvoře u řady klecí. V každé kleci bylo na výšku postavené kolo. A v každém kole byl pes – samý chrt –, uhánějící, co mu nohy stačily. Muselo jich tu být přinejmenším dvacet a v rachotu otáčejících se kol utonulo dokonce i šumění deště.

Tito chrti byli známí jakožto kurýři a tvořili druhou polovinu britské poštovní služby. Zatímco papoušci vyřizovali mluvené zprávy, psi doručovali dopisy, pobíhajíce od dveří ke dveřím s listovní zásilkou jemně přidržovanou v zubech. Oni s běháním vlastně přestat nemohli, takže i když dorazili na doručovací adresu, klusali na místě, dokud jim nebyl dopis, který nesli, odebrán. Byli to také nenasytní jedlíci, a každý, kdo jejich služeb využil, měl povinnost je nakrmit.

„Zrovna šli spát,“ řekla slečna Maysonová a pokynula ke zvířatům.

„Oni běhají ve spánku?“ divil se Swinburne.

„Ano, proto jsem jim také nechala dát do klecí ta kola. Je to lepší, než aby mi běhali kolem dvora. Labutě jsou tamhle.“

Ukázala na opačný konec ohrazeného pozemku, kde v posadách s vysokou střechou postávalo devět labutí, tak velikých, až se tajil dech. Jejich hlavy byly zavěšeny ve výšce zhruba patnácti stop na konci elegantně zakřiveného krku. Korálkovitýma očima sledovaly přicházející skupinku.

„Nebojte se. Jsou už téměř ochočené.“

„Téměř?“ otázal se pochybovačně Trounce. „To mě zrovna moc neuklidňuje.“

„Kdyby byly divočejší, uštíply by vám hlavu, než byste stačil říct švec. Agresivita je jim vrozená.“

Trounce si prsty hladil knír.

„Ale čtyři jsou už dost krotké, aby mohly létat, ne?“ chtěl vědět Burton.

„Pět,“ dodal Spencer.

„Ano, pane, i když se s nimi možná budete muset trochu poprat. Jsou maličko tvrdohlavé.“

„Tak je pojďme zapřáhnout. Musíme pracovat rychle.“

Slečna Maysonová přešla k přístřešku, odkud vytáhla postroje a velké složené komorové draky. Pak vzala dlouhou tenkou rákosku, vrátila se k posadám a pomocí prutu vyhnala ven pětici obrovských bílých ptáků.

„Dolů!“ přikázala a přetáhla jednu z labutí prutem po boku. Ta si poslušně dřepla a slečna Maysonová našim mužům ukázala – zatímco nad ní Spencer přidržoval deštník –, jak mají ke kořeni ptákova krku připevnit dlouhé otěže a vést mu je přes záda dozadu. Swinburne, který už na labutích létal, jí pomáhal zapínáním přezek na koncích dlouhých kožených popruhů kolem nohou ptáka a připínáním konců opačných ke komorovým drakům, které rozkládali Burton s Trouncem.

„Hledejte kraby popeláře,“ instruoval králův agent své společníky při práci.

„Proč kraby popeláře?“ zeptal se zmatený Trounce.

„Všiml jsem si, že se na tomhle konci Saint Martin’s Lane neuklízelo,“ odvětil Burton. „A teď vím proč. Kraby popeláře odlákal ten supertahoun. Víte přece, jak je ty krámy rády sledují a uklízejí po nich hnůj. Odvažuji se tvrdit, že jdou po jeho stopě!“

„Dobrá úvaha, kapitáne!“ zvolal policista.

Slečna Maysonová pomohla konstáblu Bhátímu do draka. Usadil se na plátěné sedátko, vysoké boty zasunul do třmenů a chopil se otěží. Mladá žena mu ukázala, jak má ptáka ovládat.

O pár minut později už bylo všech pět mužů na svých místech.

Slečna Maysonová couvla. „Momentíček!“ vykřikla. „Počkejte tu – mám nápad!“

Rozběhla se přes dvůr zpátky do výcvikového střediska.

„Co má za lubem?“ zavrčel hněvivě Burton, ale ještě to ani nedořekl, a slečna Maysonová se znovu vynořila a pospíchala k nim.

V ruce držela malého modro-žlutého papouška.

„Všichni doručovací papoušci mají identifikační směrovací čísla,“ vysvětlovala. „Tohle je POX JR5. Je z nového chovu. Pokud vás zná, dokáže vás najít. Nepotřebuje ani vaši adresu. Můžete ji použít ke komunikaci mezi draky. Labutím stačí – ze všech mých ptáků je nejrychlejší. Představte se jí!“ Natáhla ruce s papouškem postupně ke každému z mužů.

„Kapitán Richard Burton.“

„Smradlavej mordýři!“ hvízdl pták.

„Inspektor William Trounce.“

„Neohrabanej šašku!“ pípl pták.

„Algernon Charles Swinburne.“

„Úchylnej negramote!“ zakdákal pták.

„Konstábl Šjamdži Bhátí.“

„Sralbotko!“ vřískl pták.

„Herbert Spencer.“

„Andělská tvářičko!“ broukl pták.

„Proboha!“ zvolala slečna Maysonová. „To byl kompliment?“

Burton si odfoukl. „Prosím vás,“ řekl, „na tohle nemáme čas!“

Slečna Maysonová mírně přikývla a posadila papouška Burtonovi na rameno. Papoušek si přidřepl a Burton cítil, jak se mu do mokrého svrchníku zarývají maličké drápky.

„Hodně štěstí!“ popřála jim mladá žena a poodstoupila. „Zítra se zastavte, konstáble – musíte mi to všechno vyprávět!“

Bhátí se usmál a kývl. „Běžte se dovnitř usušit,“ radil. „Máte úplně promočené trepky!“

Sir Richard Francis Burton práskl otěžemi tak, jak mu to slečna Maysonová ukázala. Jeho labuť roztáhla křídla, popoběhla pět kroků a s mocným máváním se vznesla do vzduchu. Kožené řemeny postrojů se rozvinuly, plazivě vyrazily za labutí, s trhnutím se napnuly, a Burtonův drak vystřelil vzhůru.

Králův agent, násilně vražený do plátěného sedadla, zjistil, že do mokrého vzduchu stoupá pozoruhodnou rychlostí. Do tváře mu zabubnoval déšť. Jeho labuť se spirálou zvedala stále výš, a když se Burton otočil, viděl, že jeho spolupracovníci stoupají za ním.

Pronásledování vypuklo!

Kapitola 2
NÁČRT UTOPIE

Používáme-li neadekvátní data, chybujeme mnohem méně, než když nepoužíváme data vůbec žádná.

SIR CHARLES BABBAGE

Vodou obtěžkaný vzduch zabodával Burtonovi do tváře ledové jehličky, ale Burtonovi bylo navzdory tomu, že neměl klobouk – jako ostatní si jej totiž uložil do prostorné kapsy v zadní části draka –, nepříjemné horko – znamení, že se jeho malarická horečka rychle rozvíjí. Snažil se zůstat soustředěný, přesto se jej plíživě zmocňoval podivný pocit, že se rozpadá.

„Zatracenej lumpoksichte,“ zamumlala POX JR5.

Pět obřích labutí začalo kroužit nad západním koncem Orange Street. Viditelnost byla v dešti mizerná, a tak je muži naváděli nízko nad střechy, až na Swinburnea, jemuž činilo ovládání neukázněného ptáka problémy i přes to, že z nich byl nejzkušenějším letcem. Teď byl kdesi nahoře, v závoji nízkých mraků.

Ukázalo se, že stopování supertahouna je snazší, než Burton předpokládal.

Stopu zahlédl Bhátí. Stočil svou labuť vedle té Burtonovy, jenže let draků na koncích dlouhých řemenů byl kvůli větru a bičujícímu dešti neobyčejně nevypočitatelný, takže nebylo možné dorozumět se voláním.

Burton oslovil papouška. „Pox! Zpráva pro konstábla Šjamdžiho Bhátího. Začátek zprávy. Co je? Konec zprávy. Leť.“

Pestrobarevný pták odstartoval z Burtonova ramene. O pár vteřin později, když se konstáblův drak prořítil kolem toho jeho nahoru, spatřil Burton, že poslíček už mladému policistovi vřeští do ucha.

Cestovatel si poposedl a pokusil se svůj dopravní prostředek stabilizovat. Počasí bylo na létání prachbídné!

Papoušek se vrátil. „Zpráva od dutohlavýho slinty konstábla Šjamdžiho Bhátího!“ vypískl. „Začátek zprávy. Podívejte se vpravo, soplolovove – ti zatracení krabi popeláři jsou rozlezlí po celém Haymarketu. Konec zprávy.“

Burton Pox řekl, aby se zprávou zaletěla k Trounceovi, Swinburneovi a Spencerovi. Pak přiměl labuť, aby se stočila doprava nad Haymarket. Přeletěl nad čtyřmi z těch velikých osminohých pouličních uklízečů na páru a zahlédl pátého na konci Piccadilly. Trhl otěžemi, zatočil doleva a držel se této dopravní tepny. Prolétl kolem šestého kraba, sedmého, osmého a pak se před ním vytvořil Green Park. Devátý krab popelář odklízel před exkluzivním hotelem Parthenon horu kouřící koňské mrvy; dál, až ke křižovatce Hyde Park Corner, neviděl ani jediného.

Pox se mu vrátila na rameno.

Obkroužil proti směru hodinových ručiček po okraji Green Park, mžouraje do šera.

Tamhle!

Obrovský stěhovací vůz byl v parku, nedaleko pomníku královny Viktorie, a supertahoun se tyčil před ním.

Když se Burton ohlédl, uviděl za sebou své spolupracovníky. Swinburneův pták se náhle s hlasitým troubením vyřítil z mraků a střemhlav klesal do parku k zemi. Draka za ním to vleklo korunami stromů, které jej trhaly a páraly, až z něj nakonec nic nezbylo. Burton viděl, jak se droboučký básník odráží z větve na větev a padá ze stromů na zem.

Burton od srdce zaklel, zpomalil labuť, přitáhl ji do prudké zatáčky a sletěl níž nad svého přítele.

„Nebolí vás něco?“ zahulákal, když s plácáním křídel prolétal kolem.

Znovu zatočil a letěl zpět.

„Ano!“ ozval se zdola slabý hlásek. „Bylo to vzrušující!“

Burton žasl nad ovladatelností labutě; opět se s ní ve vzduchu otočil a ještě jednou přeletěl nad Swinburnem.

„Sežeňte nějaké strážníky!“ volal. „Seberte ten stěhovák!“

Nabral výšku, vytřel si déšť z očí a znovu se připojil k ostatním, kteří kroužili nad obrovským vozem. Vzadu mohli vidět rozměrnou postavu Isambarda Kingdoma Brunela. Právě vykládal čtyři stroje a jeho tři mechaničtí lidé mu pomáhali.

Při pohledu na Paromana Burton jako pokaždé užasl.

Nejslavnější a nejúspěšnější inženýr na světě stál na třech mechanických nohách s několika klouby. Nohy měl namontované na podvozek ve tvaru horizontálního disku upevněného ke spodku těla. Tělo připomínalo sud ležící na boku, s vypouklými výstupky po obou stranách.

Z každého výstupku vycházelo devět paží se třemi klouby a každou z paží ukončoval jiný nástroj, od jemných prstíků po sekáče, vrtáky, kladiva, klíče a svářečky.

Další vypouklina vyrůstala z vrchní části Brunelova těla. I z ní se natahovaly paže – celkem šest –, tyto však připomínaly spíše chapadla, dlouhá a pružná. Každá z nich končila svěrákovitou rukou.

Otvory na nejrůznějších místech sudovitého těla vykukovala otáčející se ozubená kola a na jednom rameni se pomalu zvedal a zase klesal jakýsi píst. Na tom druhém pumpovalo nahoru a dolů cosi, co připomínalo měchy, a Burton z předchozí zkušenosti věděl, že to vydává ohavný pískavý zvuk.

Toto masivní zařízení udržovalo Brunela naživu – ale co ten člověk uvnitř. Jak dýchal, viděl, slyšel či jedl? A kolik lidskosti si ještě udržel?

Králův agent – a s ním i Swinburne, Trounce a dva až tři další lidé – si uvědomoval, že některé z inženýrových nedávných aktivit jsou nejen eticky pochybné, ale možná i překračují hranice zákona. Jak ale řekl sir Richard Mayne, vrchní komisař policie ve Scotland Yardu: „Nebylo by moudré zatýkat národního hrdinu, člověka, který udělal – a v tajnosti dál dělá – pro impérium mnoho dobrého, pokud nemáme o jeho zločinech přesvědčivý a nezvratný důkaz.“

A takový důkaz zatím na obzoru nebyl.

Burton překvapeně hvízdl. Právě mu došlo, co Brunel se svými pomocníky dělá. Rozbalovali a rozkládali ornitoptéry.

„Zpráva pro inspektora,“ řekl. „Začátek zprávy. Mají ornitoptéry. Netuším, jak moc jsou tyhle labutě rychlé, ale čeká je zkouška. Konec zprávy. Leť.“

Pox se vrhla z draka.

Ornitoptéry byly spolu s plynem plněnými vzducholoďmi a elektromotory obecně považovány za jeden z vynálezů technologů, které nikam nevedou – dobré v teorii, nikoli však v praxi. Tyto okřídlené stroje létaly velmi rychle a mohly urazit ohromné vzdálenosti bez doplnění paliva, jenže je nikdo nedokázal ovládat; lidské reakce nebyly jednoduše dost rychlé, aby vykompenzovaly nestabilitu, jež jim byla vlastní. Navrhovalo se, že by je mohl řídit babbage, ale počítací stroje byly vzácné a nemožně drahé. Až na to, pomyslel si Burton, že tři z nich jsou v tuhle chvíli dole s Brunelem. Všechny byly umístěny v mechanických tělech a každé z těch těl nasedalo do sedla jedné ornitoptéry.

Létající stroj, který patřil inženýrovi, byl obrovský – největší tohoto typu, jaký kdy cestovatel viděl –, což bylo nutné, měl-li unést Brunelovu ohromnou váhu.

Ornitoptéry začaly rolovat vpřed a čtyři labutě nad nimi se vrhly střemhlav dolů.

Papoušek se vrátil na Burtonovo rameno.

„Zpráva od smradlavýho tchoře inspektora Trounce!“ zavřeštěl. „Začátek zprávy. Použijte pistoli. Sestřelte ty zatracené ornitoptéry, ty debilní blátomozku, ale toho hnusáka Brunela vynechte. Konec zprávy.“

Burton si přendal pravou otěž do levé ruky a z kapsy svrchníku vytáhl revolver Smith & Wesson. Řídit labuť jednou rukou bylo obtížné a drak se divoce houpal. Kvůli houpání, dešti a větru se zdálo, že přesný výstřel bude nemožný. Ruka se mu navíc třásla nastupující horečkou. Zoufale namířil zbraň zhruba směrem k ornitoptérám a stiskl kohoutek. Jeden ze strojů vzápětí zmizel v kouli páry a parkem se rozlehla ozvěna hlasitého výbuchu. Do vzduchu vylétla roztočená mosazná hlava a jen těsně minula labuť Herberta Spencera.

„Šťastná rána!“ zamumlal Burton. „Musel jsem trefit tlakový kotel!“

Tři zbývající ornitoptéry zrychlily po trávě, chrlíce z komínů páru a mávajíce křídly. K Burtonovým uším dolehlo klapání; stoje se vznesly do vzduchu a nabraly rychlost.

Od Trounceova a Bhátího draka se ozvaly výstřely, a jeden z létajících vynálezů náhle sklouzl stranou, převrátil se, zřítil se zpět na zem a rozdrtil mechanického pilota pod sebou. Když Burton prolétal kolem, na okamžik zahlédl rozdrcenou a cukající se postavu.

Vystřelil další kulku, schoval revolver do kapsy, sevřel otěže oběma rukama, mocně jimi práskl a pobídl labuť k vyšší rychlosti.

Ornitoptéry, mávající křídly tak rychle, že se z křídel staly jen rozmazané skvrny, se naklonily doprava, stočily se a zamířily k severu. Nabraly výšku a zmizely v mracích. Labutě je následovaly.

Burton byl strašně mokrý. Zuby mu drkotaly a nezvladatelně se třásl.

Otřel si obličej do ohbí lokte, a když vzhlédl, zjistil, že se neočekávaně vynořil v čistém, suchém a nehybném povětří.

Vrstva mraků se pod ním propadla a dolů zářil měsíc v úplňku, který přebarvil hořejšek vzdouvající se oblačné fronty na zářivě stříbřitě šedou. V téhle výšce nepršelo a skoro tu nefoukalo, Burtonův drak se okamžitě zklidnil a přešel do hladkého letu; nepříjemné kličkování a houpání, kterým se jejich pronásledování doposud vyznačovalo, zmizelo.

Brunelův stroj mával křídly před Burtonem. Ale kde byl jeho společník?

Burton pohlédl doprava a spatřil Bhátího a Spencera. Podíval se doleva, uviděl Trounce – a vykřikl, aby ho varoval! Pozdě!

Ornitoptéra přeživšího mechanického muže se shora vrhla rovnou na Trounceovu labuť. Kovové křídlo se zařízlo ptákovi do krku a hladce mu oddělilo hlavu.

Ornitoptéra se obloukem odpoutala a bezhlavé ptačí tělo se zřítilo dolů do mraků, vlekouc draka za sebou.

Burton viděl, jak Trounce okamžik před tím, než zmizel v mlze, trhl za bezpečnostní pás a uvolnil draka od labutě.

Burton si oddechl. Jeho přítel se bezpečně snese na zem, přestože po přistání bude možná trochu otřesený a potlučený.

Zatočil blíž ke svým dvěma zbývajícím společníkům. Jeho hlas se tady, nad úrovní špatného počasí, dobře nesl: „Kam letěla?“

„Nevím!“ křičel Bhátí a díval se nahoru a kolem sebe.

„Dolů do toho mraku!“ zavolal Spencer. „Zaletěla rovnou pod toho vašeho zatracenýho draka, šéfe! Byla… ááá!“

Zdola vystřelila ornitoptéra a prolétla přímo postrojem, kterým byl filozof-pobuda k ptákovi připřažen. Spencer se propadl se svým drakem dolů a labuť, kterou teď nikdo neřídil, se otočila a vracela zpět stejnou cestou, kterou sem přilétla.

Burton chňapl po revolveru, chvíli s ním zápolil, ale nakonec mu vypadl z rukou. Zaklel a pohlédl na konstábla, doufaje, že si jeho momentální slabosti nevšiml. Nevšiml. Bhátí se rozhlížel sem a tam a pátral na obloze po útočníkovi, který je napadl.

„Letí na vás shora!“ vykřikl policista a ukázal vzhůru.

Králův agent divoce škubl otěžemi a strhl svého nesouhlasně troubícího ptáka ostře doleva. Bhátího revolver dvakrát štěkl, když kolem prolétla klesající ornitoptéra, které se jen těsně nepodařilo srazit s Burtonovým drakem. Nepřátelský letoun se ve vzduchu otočil a vystoupal vedle konstáblovy labutě. Pilot, usazený v jejím sedle, se otočil, aby se na obřího ptáka podíval. Vyděšená labuť zareagovala s agresivitou, která byla pro její druh typická. Šlehla krkem do strany, sevřela mosaznou hlavu v zobáku a odtrhla ji od mechanických ramen.

Bhátí zajásal, jeho radost však netrvala dlouho. Nikým neřízená ornitoptéra se svezla na Bhátího ptáka. Kovová a masem pokrytá křídla se střetla, a konstábla zalila krvavá sprcha. Labuť vykřikla a začala padat; ornitoptéra se vedle ní propadla do vývrtky, nechávajíc za sebou spirálu páry.

„Hodně štěstí, kapitáne!“ zavolal Bhátí a trhl za bezpečnostní popruh. Zmizel dole za Burtonovým drakem.

Paroman vpředu získal trochu náskok a stočil se lehce k jihu.

Burtonovým tělem projel prudký třas. Burton zatnul zuby.

„Dobrá, Bruneli,“ procedil mezi nimi chraptivě. „Teď jsme to jen ty a já.“

Práskl otěžemi.

Pronásledování pokračovalo nad mraky přes deštěm bičovaný Londýn. Burton se zoufale snažil, aby se mu nezatoulaly myšlenky. Přemýšlel, kde je asi jeho někdejší společník na cestách John Hanning Speke, a vzpomínal na dobu, kterou spolu strávili v Africe. Vzpomínka se změnila v halucinaci; z plátěného sedátka komorového draka se stala plátěná nosítka, která se pohupovala, jak ho v nich nesli domorodci. Viděl, jak se nad ním sklání Speke a stříká mu z čutory na horečkou rozpálené čelo vodu.

„Už to nepotrvá dlouho, Dicku,“ říkal Speke. „Do soumraku jsme v Udžidži. Tam se můžeme chvíli vyležet a dát se trochu dohromady, než se pustíme do důkladnějšího průzkumu jezera. Zbytek odpoledne to bude snadná procházka, starý brachu. Plochá savana. Už žádné močály. Je tu spousta divoké zvěře. Dnes ráno jsem střelil tři gazely a pět supů!“

Střílení. Vždycky střílení! Bože, jak Speke zabíjení miloval!

Voda mu dál stříkala do tváře.

Dost!

Speke nepřestal. Kapky dopadaly s větší silou a celého ho promáčely.

Vytrhl se ze spánku.

Bismilláh! Kde je Brunel?

Rozhlížel se sem a tam, rozzuřený sám na sebe, a zjišťoval, že se propadl zpět do mraků. Hněvivě přitáhl otěže a vyvedl ptáka znovu nahoru.

Když se znovu vynořil do čistého vzduchu, zahlédl ornitoptéru vlevo před sebou. Klesala. Letěl za ní, opět jej pohltil opar. O pár vteřin později už si jím pohazoval vítr s deštěm. Když se podíval dolů na ulice pod sebou, nic nepoznával, dokud nezahlédl známá místa Muswell Hill a Alexandra Park. Sledoval, jak Brunel ornitoptéru stáčí širokým obloukem a přistává v Priory Parku, menším políčku zeleně na jihovýchodě.

Když králův agent park pomalu obletěl, slétl nízko nad stromy, které jej ohraničovaly, a když pod ním zmizely, zatáhl za bezpečnostní popruh. Prudce klesal od labutě, svět udělal divoký kotrmelec, země se vzedmula a děsivý náraz ho zbavil vědomí.

Burton otevřel oči.

Proč leží v dešti? Proč je zabalený v nějaké látce? Proč…?

Paměť se mu vrátila.

Pohnul se, překulil, odstrčil plátno a polámané vzpěry stranou, klekl si, vyzvracel se. Celý se třásl.

Šmátral kolem sebe, dokud nenašel kapsu draka a nevyprostil z ní svou hůl se stříbrnou hlavicí v podobě levhartí hlavy. Ztěžka se o ni opřel a vytáhl se na nohy.

Na rameno se mu třepotavě snesla POX JR5.

Burton vylovil z kapsy kapesník a otřel si ústa. Když kapesník odtahoval, spatřil na čtverci bavlněné tkaniny deštěm zředěnou krev. Sáhl si na obličej, kde na kořeni nosu nahmatal hlubokou řeznou ránu. Přidržel si na ní látku a klopýtal přes bažinatý trávník do blízkého houští.

Opřel se o kmen nějakého stromu. Ohavně ho bolela hlava.

„Pox. Zpráva pro inspektora Trounce,“ zachroptěl. „Začátek zprávy. Brunel přistál v Crounch Endu, v Priory Parku. Je v převorství. Rychle sem přileťte. Přiveďte svoje lidi. Konec zprávy. Leť.“

Papoušek si pohrdavě odfrkl a vydal se na cestu.

Burton, ukrytý ve stínech nahloučených stromů, pohlédl přes trávník na odpudivou starou stavbu. Před jejími velikými dvoukřídlými dveřmi stála Brunelova velká ornitoptéra. Na kovový trup vynálezu hlasitě bubnoval déšť a z komínku se vinuly úponky páry.

Králův agent se napojil na svůj pozoruhodný rezervoár sil, který ho dostal z tolika riskantních podniků, přeběhl trávník a skluzem se ukryl za strojem. Přesunul se podél jeho boku, přikrčil se pod zohýbaným křídlem a naklonil se, aby se podíval směrem k fasádě převorství.

Předtím se otevřely vstupní dveře, a teď se z nich linulo světlo. Do zorného pole řinčivě vstoupil Paroman. Zacinkaly zvonky – Brunelův nezvyklý a téměř nesrozumitelný mechanický hlas. Burton, který měl na jazyky neobyčejně dobré ucho, dokázal rozeznat slova: „Pojďte z toho deště, kapitáne.“

„Tolik ohledně mého utajení,“ zabručel si Burton.

Napřímil se a s námahou vykročil ke vchodu. Brunel vypustil obláček výfukových plynů a ustoupil stranou.

„O své bezpečí se nebojte,“ zazvonil inženýr, když Burton vstoupil dovnitř. „Pojďte se ohřát ke krbu. Rád bych, abyste se tam s někým seznámil.“

Vnitřek budovy byl kompletně renovován tak, aby se do něj Brunel vešel. Stavba měla původně tři patra, teď ale přežilo jen nejvyšší podlaží. Dvě spodní propojili v jeden obrovský prostor přerušovaný vysokými železnými vzpěrami, jež nahradily nosné zdi. Podél zdi vlevo od Burtona stoupalo úzké schodiště bez zábradlí.

Vpravo, za dřevěnými zástěnami v indickém stylu, viděl kusy zdobeného nábytku rozestavěné na vzorovaných koberečcích a veliký vyzděný krb, ve kterém se přívětivě mihotaly plameny. Právě k této části pokynula jedna z Paromanových paží s několika klouby.

„Kde jsou ty diamanty, Bruneli?“ chtěl vědět Burton.

Ozvalo se vrčení převodů a zvedla se další paže. Svěrka na jejím konci držela několik plochých kazet na šperky.

„Tady. Vysvětlení vás čeká u krbu. Trvám na tom, abyste se šel usušit, sire Richarde. Jestli odmítnete, něco hrozného si uženete.“

Ta hrozba se nedala přeslechnout.

Burton se otočil a nejistě přešel do zařízené oblasti, procházeje kolem ponků pokrytých malými strojky, nástroji, vrtáky, mosazným kováním, ozubenými kolečky a pružinami. Obešel zástěny a podíval se na postaršího muže usazeného v koženém křesle. Byl holohlavý, scvrklý, se zapadlýma očima a bledou kůží s jaterními skvrnami – zcela nepochybně sir Charles Babbage.

„U lorda Harryho!“ zvolal starý vynálezce nakřáplým skřípavým hlasem. „Nejste nemocný? Vypadáte na smrt unaveně! A jste promočený až na kůži, člověče! Posaďte se, proboha! Přitáhněte si to křeslo blíž k ohni. Bruneli! Bruneli! Pojďte sem!“

Burton si opřel hůl ze strany o krb a zhroutil se do křesla.

Paroman přidusal, zvedl několik zástěn a dal je bokem. Tyčil se nad oběma muži.

„Kde je vaše dobré vychování?“ zeptal se Babbage. „Nalijte siru Richardovi brandy!“

Brunel se přesunul ke kabinetu a s ohromujícím citem – vzhledem k jeho obrovskému tělu – z něj vyndal dvě skleničky a křišťálovou karafu. Nalil štědré dávky, vrátil se a podal každému muži jednu sklenku. Burton a Babbage je přijali a Brunel udělal několik kroků dozadu. Se syčením unikající páry si přidřepl a zcela znehybněl – až na rytmické supění měchů.

„Vrzy vrz! Vrzy vrz!“ okomentoval to Babbage. „Hrozný rámus! Ani na chvilku to nepřestane. A celý večer ten déšť do oken! Cupity cup! Cupity cup! Jak má člověk přemýšlet? No tak, kopněte to do sebe, Burtone! Co je to, proboha, s vámi?“

Burton se napil brandy. Okraj skleničky mu zachřestil o zuby. Vytáhl z kapsy poskvrněný kapesník a utřel si jím krev z obličeje a zlehka osušil ránu na nose.

Vzdychl, hodil zrudlý čtverec bavlněné látky do krbu a zamručel: „Malárie.“

„Můj milý brachu, to je mi moc líto! Můžu pro vás něco udělat?“ vyptával se Babbage.

„Mohl byste mi to vysvětlit, pane.“

„Vysvětlit vám to mohu, sire Richarde, a až tak učiním, obávám se, že zjistíte, že vaše pronásledování Brunela a svévolné zničení tří mých strojů na výpočet pravděpodobnosti představovaly vážnou chybu.“

„Mé jednání podnítila skutečnost, že skvělý inženýr Brunel zřejmě klesl až k obyčejné loupeži.“

„Mohu vás ujistit, že nic obyčejného na ní nebylo, což by vám měla dostatečně naznačit moje ochota obětovat jeden ze svých výpočetních strojů coby vějičku, nemyslíte? Na něco se vás zeptám: naplňuje krádež diamantů znaky zločinu, když z ní budou mít užitek miliony lidí – vlastně celé impérium? Než mi odpovíte, smím vám připomenout, že podobnou otázku často používá britská vláda, aby ospravedlnila olupování celých zemí?“

Burton pozvedl ruku. „Zastavte. Sám tvrdím, že tohle šíření takzvané civilizace není nic moc jiného než invaze a útlak, rabování a zotročování, ale kdybyste mě zabil, nechápu, jak to souvisí se sprostou loupeží v obchodě obchodníka s diamanty!“

Babbage se tiše zasmál. „A už je to tu zase. Kdyby dva chlapi vypáčili dveře a praštili policistu zabijákem po hlavě, uznal bych, že je to sprosté, ale mechanizovaný génius, který vede tři natahovací zařízení pro výpočet pravděpodobnosti? Ale no tak, sire Richarde! Tss tss!“

„Odpovězte mi…“ Burton se zarazil a zasténal, neboť ho ovládl třas. Sklenička mu vypadla z ruky a roztříštila se o hranu krbu. Babbage sebou při tom zvuku trhl, ale pak se vzpamatoval a chystal se vstát. Burton ho mávnutím ruky zarazil.

„Nevstávejte! Nic mi není! Tak mi řekněte, jak ta dnešní loupež impériu prospěje?“

Paroman se s řinčením probudil k činu a přesunul se zpět ke kabinetu s nápoji.

„Musím se s vámi podělit o jistou vizi budoucnosti,“ řekl Babbage. „Chci vám povědět, co je možné – jaký svět můžeme začít okamžitě budovat za předpokladu, že zůstanu naživu.“

„A ty diamanty nějak souvisejí s vaším přežitím? To nechápu.“

„Pochopíte.“

Burton přijal náhradní skleničku, kterou mu Brunel nabídl.

Paroman znovu zaujal předchozí pozici. Na přední straně jeho těla se otevřela malá dvířka, dovnitř sáhla ruka s příslušenstvím připomínajícím klíšťky a vytáhla dlouhý tlustý doutník. Dvířka se zavřela a smotek tabáku byl zastrčen do malé dírky umístěné několik palců pod měchy. Zvedla se další paže, letovací lampa na jejím konci vzplála a doutník zapálila. Měchy se zvedly a zase klesly. Doutník vyfoukl do vzduchu namodralý kouř.

Staré zvyky odumírají těžko.

Burton usrkl ze skleničky. Byl to džin. Dobrá volba.

Babbage se naklonil dopředu. „Burtone, co by se stalo, kdyby už nebyla zapotřebí pracující třída?“

Králův agent pohlédl dolů na své boty, ze kterých před krbem stoupala pára.

„Pokračujte,“ řekl. Připadal si podivně rozpolcený, jako by svět, v němž přebýval, byl něco, z čeho se může probudit.

„Představte si toto: v celém impériu mají každodenní nezbytnosti lidského života pod kontrolou mechanické mozky. Vaří naše jídlo. Uklízejí naše domovy. Vymetají naše komíny. Pracují v našich továrnách. Dodávají naše zboží. Monitorují a udržují naši infrastrukturu. Slouží nám bez výhrad, bez otázek a bez stížností – a nic za to na oplátku nepožadují!“

„To myslíte ty vaše přístroje – babbage?“ zadrmolil Burton huhňavě.

„Pchá! Moje zařízení na výpočet pravděpodobnosti jsou pouhé prototypy. Ve srovnání s tím, čeho mohu dosáhnout, pokud budu naživu, nic neznamenají!“

„Pokud budete naživu,“ zopakoval Burton. „A jak to chcete udělat, starý pane?“

„Pojďte se mnou.“

Babbage se vytáhl z křesla, vzal vycházkovou hůl, kterou u něj měl, a šoural se za zástěny.

Burton si ochable vzal vlastní hůl a následoval jej.

Brunel zavrčel, zařinčel, vypustil oblak páry a vykročil za nimi.

Přešli do středu dílny, kde stál podstavec zakrytý tenkou látkou.

„Prosím,“ vyzval Babbage Brunela.

Brunel natáhl paži a látku stáhl.

Burton zmateně hleděl na složitý vynález z mosazi: fantastické seskupení ozubených koleček, pružin a čoček, to vše ve schránce tvarované jako mozek. Bylo to jemné, matoucí a podivně krásné.

„Nějaký babbage?“ zeptal se.

„Mnohem víc než to. To je má budoucnost,“ odvětil vědec. „A tudíž i budoucnost britského impéria.“

Burton se opřel o hůl a přál si, aby si inspektor Trounce se svými muži pospíšil.

„Jak to?“

Vědec v letech něžně přejel po vynálezu rukou.

„Tohle je mé nejnovější dílo,“ řekl. „Počítač pravděpodobnosti navržený tak, aby využíval informací uložených v elektrickém poli.“

„Jakých informací?“

„Všeho, co je tady,“ vysvětloval vědec, poklepávaje si kostnatým ukazovákem na lebku.

Králův agent zavrtěl hlavou. „Ne. Elektrická aktivita mozku je tak jemná, že ji nelze měřit,“ řekl. „Navíc je mozek smrtelný, nikoli mechanický – když odumře, vyhasne i elektrické pole.“

„Pokud jde o měření, mýlíte se. Co se týče smrti, máte pravdu. Nicméně je tu něco, co jste nevzal v úvahu. Ukázal byste nám to, Bruneli, prosím vás?“

Isambard Kingdom Brunel se sklonil a položil kazety na šperky na podlahu. Bylo jich šest, všechny odneseny z Blundleweedova sejfu. Paromanovy paže se natáhly. Svěráky pevně přidržovaly kazety, jejichž zámečky zatím klouzala ostří jemných pilek. Svorky krabice uchopily a otevřely je. Pět jich odstrčily stranou. Do šesté se posunuly klíšťky. Jeden po druhém bylo od zbylých odděleno pět velkých černých drahokamů.

„Kambodžské Zpívající kameny!“ oznámil Babbage.

„Co s nimi?“ otázal se netrpělivě Burton. Víčka měl těžká a nohy zesláblé.

„Největší technickou výzvou, sire Richarde, pro mne není shromažďování, zpracovávání a šíření informací, ale jejich ukládání. Vyrobit stroj, který myslí, je relativně snadné, ale vyrobit stroj, který si pamatuje – to je něco docela jiného. Podejte ty kameny našemu hostu, Bruneli.“

Slavný inženýr poslechl a po jednom upustil černé diamanty do Burtonovy rozevřené dlaně. Králův agent si je pozorně prohlédl a snažil se udržet pohled zaostřený.

„Řešení tohoto problému máte ve své dlani,“ prohlásil Babbage. „Tyto diamanty vzal z jakéhosi chrámu v Kambodži jeden Francouz, poručík Marie Joseph Fran,cois Garnier. Bylo jich celkem sedm. Ve své zemi jsou od svého objevení v roce 1837 známy coby Zpívající kameny, protože občas tiše melodicky hučí. Fran,cois dal dva z diamantů svému kolegovi Jeanu Pelletierovi a zbylých pět si nechal pro sebe. Pelletier byl náhodou přesvědčený technolog. Věděl, že po takových kamenech pátráme. Doslechli jsme se, že něco takového existuje, a domnívali jsme se, že by mohly mít jedinečné vlastnosti. Když mě na ty dva kameny upozornil, provedl jsem s nimi několik pokusů; možnosti, jež jejich dosti nezvyklé krystalické uspořádání nabízelo, mě fascinovaly. Vyrobil jsem prototyp zařízení, do nějž bych je zasadil. Než jsem však práci dokončil, Pelletier naneštěstí prodělal infarkt, a když našli jeho tělo, nebylo po kamenech ani památky. Nepochybně s nimi pláchl některý z jeho domácích zaměstnanců. Těmhle primitivním typům se nedá věřit. Bez kamenů byl pro mě prototyp bezcenný, takže jsem ho věnoval Darwinovi, který jej zabudoval do muže, kterého, myslím, znáte – do Johna Spekea.“

Burton překvapeně zalapal po dechu.

„Bez těch dvou zasazených diamantů zařízení nefungovalo, jak jsem zamýšlel, Darwinovi však umožňovalo toho chudáka do jisté míry ovládat,“ pokračoval Babbage. „Ale proč o to stál, netuším. A je mi to jedno.“

„Ale určitě vám alespoň naznačil, proč je pro něj Speke tak důležitý, ne?“ vyzvídal Burton.

„Možná. Už jsem zapomněl. To je vedlejší. Důležité je, že Pelletierovy diamanty byly jen dva ze sedmi a že se zbývajících pět nedávno objevilo v Londýně. Pochopitelně jsem kolekci Fran,coise Garniera musel mít – po dobrém, či po zlém.“

„Takže jste se rozhodl, že po zlém.“

„Zvolil jsem tu nejefektivnější a nejpřímější metodu,“ odtušil Babbage. „Rozumějte, sire Richarde, tyhle černé diamanty mohou zadržet a uchovat elektrické pole bez ohledu na to, jak slabé snad může být. Chápete, jaký to má význam?“

„Moc ne.“

„Tak já to převedu do jednoduchých pojmů. V okamžiku smrti dojde v lidském mozku k nárůstu elektrické aktivity – k jakémusi vysílání, chcete-li. Zpívající kameny jsou tak citlivé, že pokud jsou dost blízko, toto vysílání zachytí a uloží. Vzpomínky, pane – uchovávají vzpomínky. Mám v úmyslu zemřít v jejich přítomnosti. Otiskne se do nich můj intelekt. Brunel je pak zasadí do mechanismu tohoto počítače pravděpodobnosti, který je – jako jeho předchůdce – navržen ke zpracovávání informací zaznamenaných ve struktuře kamenů. Jinými slovy, podstata Charlese Babbage bude v tomto zařízení žít dál – nebo spíš myslet dál.“

Burton se nevesele zasmál. „Chcete dosáhnout nesmrtelnosti?“

„Chci, aby přežil můj intelekt.“

„A vaše duše?“

Babbage podrážděně mlaskl. „Pch! V tyhle pověrečné žvásty nevěřím o nic víc než vy sám! Mluvím tu o mých myšlenkových procesech! O mé kvintesenci!“

„Nesmysl! Souhrn bytí člověka je mnohem víc než elektrické pole, které generuje či obsahuje houbovitá hmota jeho mozku. A co srdce, pane? Co emoce? Co pocity, které v něm jeho vzpomínky vyvolávají – jeho vítězství i žaly?“

Teď byla řada na starém vědci, aby se zasmál. „Za prvé, neexistuje jediný empirický důkaz, že by emoce sídlily v srdci,“ odtušil pohrdavě. „A za druhé, i kdyby sídlily, lze se bez nich velmi snadno obejít! Co udělaly emoce kdy dobrého, krom bolesti a vzteku a slabosti a toho, že probouzejí v lidstvu ty nejprimitivnější a nejživočišnější touhy? Přece mi nechcete kázat o vznešenosti lásky?“

„Ne, to nechci. Nicméně říkám, že člověk musí činit jistá rozhodnutí, která přesahují diktát rozumu.“

„Hloupost! To jsou prostě jen chvíle, kdy začne mít slabší intelekt problémy – kdy se inteligence vzdává a podléhá citovým hnutím. Já navrhuji stroje, které své rozhodnutí ohledně nejlepšího postupu zakládají na logice.“

Burton jen s obtížemi zůstával soustředěný a nedovoloval si přikývnout. Horečka v něm teď zuřila naplno. Místnost se kolem něj točila a Babbageův hlas připomínal vzdálenou ozvěnu. Uvědomoval si přítomnost Brunelova neskladného těla několik stop za sebou.

„Ne, sire Charlesi, to stačit nebude,“ zachraptěl. „Přehlédl jste skutečnost, že mysl oddělená od srdce zcela eliminuje etiku a morálku. Podívejte se, co jste dnes s Brunelem provedli. Vy jste kradli! Udělali jste něco, co je pro vás pouhým logicky nezbytným krokem – ale vzali jste byť jen na chvíli v úvahu důsledky, které to bude mít pro pana Brundleweeda? Za pár hodin se probudí a zjistí, že jeho podnik je v troskách. Jeho pověst utrpí. Poškodí to jeho příjem. Svými skutky potrestáte jeho i jeho rodinu.“

„To je vedlejší!“ trhl sebou Babbage. „Ten chlap není nic než obyčejný kupec.“

„A co jeho syn či dcera? Víte, jaký osud je čeká?“

Babbage si olízl rty. „O čem to tu mluvíte? Vždyť já ani nevím, jestli nějakého syna nebo dceru má. Já o tom chlapovi nic nevím!“

„Přesně tak! Nic o něm nevíte, a přece ho považujete za postradatelného. Co když bylo jednomu z jeho dětí souzeno, aby objevilo lék na chřipku či tajemství věčného pohybu nebo systém, ve kterém by bylo možné eliminovat chudobu? Co když jste nás o to třeba připravil?“

Stařec vypadal znepokojeně. „Nic z toho není jisté,“ namítl. „A protože jde o nižší vrstvu lidí, je to velmi nepravděpodobné.“

„O vašem pohrdání pracující třídou se dobře ví, sire Charlesi. Možná proto se ji snažíte nahradit myslícími stroji. Ale vaše opovržení nevylučuje možnost, že by někdo z Brundleweedovy rodiny mohl jednou sehrát rozhodující úlohu v evoluci naší společnosti.“

Králův agent bojoval s nutkáním ke zvracení. Na vnitřní stěny lebky mu dotíralo nesnesitelné bušení.

„To je velmi jednoduchá rovnice,“ zamručel Babbage. „Otázka pravděpodobnosti. Můžeme tvrdit, že Brundleweedovy děti jednou možná významně ovlivní budoucí generace, ale také můžeme říci, že já, Charles Babbage, je již významně ovlivňuji a budu tak činit i nadále.“

„To je ale domýšlivost!“

„To je fakt! Rozhodně dokáži z tohoto světa udělat efektivnější místo!“

„Jenže efektivita,“ zašeptal Burton, „možná není tak skvělá, jakou se jeví. Možná jsou to naše nedokonalosti a omyly, co nás nejvíce žene ke změně, růstu a zlepšování!“

„Ne! Špatné výpočty nás zpomalují! A ty já nedělám. Zabývám se jen prokázaným a jistým a může snad někdo pochybovat, že jsem na vyšší úrovni než ostatní? Dejte mi ty diamanty!“

Burton podal starci pětici černých drahokamů.

„Teď mě můžete zabít,“ řekl Babbage.

„Prosím?“

„Zabijte mě, sire Richarde. Zbytek udělá Brunel.“

Burton vytáhl roztřesenou rukou z hole čepel.

„Jste si jistý? Vážně chcete, abych vás zabil?“

„No ovšem že chci. Pospěšte si s tím! Mám nějakou práci!“

„Jste si absolutně jistý, že se vaše vzpomínky do těch diamantů přenesou?“

„Ano!“

„Pak obdivuhodně prokazujete odůvodněnost mého argumentu. V životě není jistého nic, sire Charlesi. Ty diamanty jsou falešné.“ Udělal krok a pohroužil vědci rapír do srdce. „Už chápete, co jsem měl na mysli?“

„Falešné?“ zašeptal Babbage.

A zemřel. Jeho mrtvé tělo sklouzlo z Burtonovy čepele a zhroutilo se na podlahu.

Králův agent se otočil a ocitl se tváří v tvář Paromanovi.

Mohutný stroj stál nehybně, s výjimkou měchů na rameni, které se dál vrzavě pohybovaly nahoru a dolů. Z doutníku zbývalo jen o málo víc než palec.

Zvonky zacinkaly: „Kolekce Fran,coise Garniera není pravá?“

„Jsou to krystaly onyxu.“

„To není možné.“

„Podívejte se sám.“

Burton couvl. Brunel těžkopádně prošel kolem něj, vzal z Babbageovy ruky jeden kámen, klepetem jej zvedl, druhou rukou si před ním přidržel zvětšovací sklo.

Burton netušil, co inženýr používá místo očí.

„Máte pravdu,“ zazvonil Brunel. „Takže Babbage je mrtvý a jeho vynález k ničemu.“

Králův agent cítil, jak se mu podlamují kolena. Zastrčil rapír zpátky do hole.

„Nedokážu s vámi bojovat, Bruneli. Ani nevím, jestli se vůbec dál udržím na nohou. To nejlepší, co můžu udělat, je nabídnout vám radu.“

„Radu?“

„Přestaňte se bratříčkovat se šílenými vědci. Po tom, co jste se zapletl s Darwinem a jeho kumpány, se už o vás zajímají úřady. A tahle poslední rošťárna vaši pověst rozhodně nevylepší. Napravte se, Isambarde. Napravte se.“

Sotva mu slova splynula ze rtů, roztočila se s ním celá místnost, takže se zapotácel do strany a sesul se na zem.

Obrovský inženýr se tyčil nad ním. „Sire Richarde, v mojí frakci jsou tací, kteří by mě přesvědčovali, abych vás zabil.“

„O tom nepochybuju,“ zašeptal Burton; na periferii jeho zorného pole dotírala temnota. „A vsadím se, že John Speke je vede.“

„To se pletete. Poručík Speke už k technologům nepatří. Před pár týdny uprchl se skupinkou eugeniků do Pruska.“

Burtonovy se začínaly zavírat oči. „Dělejte si se mnou, co umíte nejhoršího,“ řekl ospale. „Jsem vám vydaný na milost.“

„Já bych vás raději o něco požádal.“

„Požádal? Oč… oč jde?“

„Moje snoubenka, slečna Florence Nightingaleová, je nezvěstná. Už déle než měsíc ji nikdo neviděl ani o ní neslyšel. Najděte mi ji.“

„Vy chcete, abych…“

„Ji našel. Zkusíte to?“

Burtonovi se podařilo přikývnout. Místnost udělala kotrmelec.

Vzdálené zvonky: „Vezmu sira Charlese a vyhledám mu nějaký tichý hřbitůvek. Hrozně si ošklivil hluk. Zase se setkáme, sire Richarde.“

Zapomnění.

Výkřiky.

Výstřely.

Válečný pokřik.

Oranžové světlo problikávající skrz plátěnou střechu.

Dovnitř vklopýtal John Speke. V očích měl divoký výraz.

„Strhli mi stan nad hlavou! Málem jsem dostal nakládačku! Chystá se přestřelka?“

„Myslím, že ano,“ odvětil Burton. „Mějte oči na stopkách a připravte se na obranu tábora!“

Zezadu se ozval jakýsi hlas: „Těch neřádů je tam spousta a naši pitomí strážní vzali nohy na ramena!“ Byl to poručík Herne, vracející se z výzvědů. „Párkrát jsem na tu chátru vypálil, ale pak jsem se zamotal do stanových šňůr. Nějaký somálský obr se po mně ohnal pěkně velkou palicí. Tak jsem to do toho grázla našil. Stroyan je buď v bezvědomí, nebo je po něm – nedokázal jsem se k němu dostat.“

Oni zabili Williama Stroyana? Bože! Promiň mi to, Williame. Je to moje chyba! Je mi to hrozně líto!

Na plátno zabušil příval ran. Bylo slyšet lkavý válečný pokřik. Skrz vstupní otvor bodaly oštěpy. Látku páraly dýky.

„Bismilláh!“ zaklel Burton. „Budeme se muset probít k zásobám a sehnat víc zbraní! Herne, vzadu jsou k tyči přivázaná kopí – vezměte je!“

„Ano, pane!“ odpověděl Herne. Otočil se a vykřikl: „Prořezávají se plátnem!“

Burton vyštěkl několik nadávek. „Jestli na nás tahle zpropadená věc spadne, budeme tu jako v kleci. Vypadněte odtud! No tak! Hned!“

Vrhl se skrz chlopně stanu do davu přibližně dvaceti somálských domorodců, pustil se do nich šavlí, sekaje s divokým pokřikem vpravo i vlevo.

Do těla mu bušily palice i ratiště oštěpů, způsobujíce mu pohmožděniny i krvavé rány. Ohlédl se ke stanu a spatřil, jak se od Spekeova kolene odráží vržený kámen. Poručík klopýtl dozadu. „Neustupujte!“ zařval Burton. „Budou si myslet, že se stahujeme!“

Speke se na něj podíval s výrazem čirého zděšení.

Burtona udeřila do ramene palice. Otočil se a ohnal se šavlí po jejím majiteli. Lidská tlačenice ho strkala sem a tam. Zezadu do něj někdo vrazil, a když se vztekle otočil a zvedl šavli, v poslední vteřině poznal El-Baljúze, průvodce výpravy.

Jeho paže strnula uprostřed švihu.

Hlavou mu projela doběla rozpálená bolest.

Klopýtl a upadl na písčitou zem.

Nějaká váha ho stahovala do strany.

Zvedl ruku.

Obličej mu proklálo kopí, na jedné straně úst vniklo dovnitř, na druhé zase vyjelo ven, vyrazilo mu zuby a rozseklo patro.

Zoufale se snažil zůstat při vědomí.

Ta bolest!

Zatraceně, Spekeu – pomoz mi! Pomoz mi!

Mokrý hadr na jeho čele.

Suché prostěradlo pod ním.

Otevřel oči.

Shora se na něj usmíval Algernon Swinburne.

„Máte noční můru, Richarde. Zase tu samou.“

Burton pohnul v ústech jazykem. Měl v nich sucho, nikoli krev.

„Vodu,“ zachroptěl.

Swinburne se natáhl k nočnímu stolku. „Tady to je.“

Burton se vytáhl do sedu, vzal si nabízenou sklenici a dychtivě se napil.

Jeho přítel pod ním natřásl polštář. Opřel se; cítil se příjemně, bylo mu teplo a byl neuvěřitelně zesláblý. Ležel ve svém pokoji v Montagu Place č. 14.

„Bylo to hodně ošklivé,“ sděloval mu Swinburne. „Mluvím o té malárii, ne o tom incidentu v Berbeře,“ dodal a usmál se.

„Pořád ten samý sen, sakra!“ stěžoval si Burton.

„To mě opravdu moc nepřekvapuje,“ prohodil básník. „Kdyby mu prošpikovali rypák oštěpem, měl by noční můry nejspíš každý.“

„Jak to bylo dlouhé?“

„To kopí?“

„Ne, moje bezvědomí, vy zatracený šašku.“

„Pět dní jste měl vysokou horečku a pak jste tři další téměř v kuse prospal. Doktor Steinhauser se tu stavuje každých šest hodin, aby vás udržel nadopovaného chininem. Dvakrát denně jsme do vás nalili kuřecí vývar, ale pochybuju, že byste si to vůbec pamatoval.“

„Nepamatuju. Poslední, na co si vzpomínám, bylo, jak mluvím s Brunelem v převorství. Osm dní! Co se stalo? Když jsem vás viděl naposled, zrovna jste metal kozelce v nějakých stromech.“

„Ano, ta zatracená labuť byla nezvladatelná potvora! Sehnal jsem malou eskadru strážníků a společně jsme ten stěhovák odvezli do Scotland Yardu. Pochopitelně to byla naprostá ztráta času, protože v něm nebyly ani otisky prstů, ani žádné jiné přípustné důkazy, které by jej spojovaly ať už s loupeží u Brundleweeda, nebo s Brunelem a jeho mechanickými muži. No, nicméně zrovna když mi lékař z Yardu ošetřoval škrábance a odřeniny, přibelhali se dovnitř William Trounce, Herbert Spencer a konstábl Bhátí. Všichni kvůli stejnému ošetření. Věděli jsme, že nám dáte vědět, takže když nás ovázali, zbavili bolesti, proklepali nám hlavy a poslali zase po svém, sešli jsme se znovu v Trounceově kanceláři, posadili se ke krbu, nechali ze sebe stoupat páru a čekali. Když dorazil ten papoušek a doručil nám vaši zprávu, dali jsme dohromady ozbrojenou jednotku a hnali se do Crouch Endu na velocipédech. Vy jste byl uvnitř převorství v bezvědomí a ty diamanty jste měl vedle sebe. Po Isambardu Kingdomu Brunelovi ani stopy.“

„Našli jste jeden z Babbageových vynálezů? Na tom podstavci?“

„Ano. Trounce ho zadržel jako důkaz. Diamanty vrátili Brundleweedovi. Ale ten moc spokojený není. Ukázalo se, že Brunel s několika vybranými upláchl a nechal místo nich falešné.“

„Ty černé? Zpívající kameny Fran,coise Garniera?“

„Ano. Jak jste to věděl?“

„Povím vám to později, Algy. Ale mýlíte se. Ty původní kameny nevzal Brunel. Teď se potřebuju vyspat. Až se mi vrátí síly, sepíšu kompletní zprávu. Jo a mimochodem, co se stalo s Herbertem Spencerem?“

„Za to, že nám pomohl, dostal od Scotland Yardu malou odměnu. A slečna Maysonová mu občas dává nějakou práci. Čistí v té akademii pro automatizovaná zvířata papouščí klece.“

„To musí mít tedy kůži jako hroch!“

„On ji nepotřebuje. Ti ptáci si ho očividně oblíbili a bombardují ho lichotkami!“ Swinburne se zvedl. „Jsem ubytovaný v pokoji pro hosty. Kdybyste cokoli potřeboval, stačí zazvonit.“

„Děkuju,“ odvětil Burton ospale, než jeho přítel odešel.

Položil se na záda s rukama za hlavou a upřeně se zahleděl do stropu.

Uplynulo čtrnáct dní.

Burton pracoval na rozšířeném vydání své knihy Jezerní oblasti střední Afriky.

Pomalu se mu vracela síla. Jeho trpělivá hospodyně, paní Iris Angellová, mu vařila skvělá jídla a zoufala si, když jí je posílal zpět téměř nedotčená. Jeho apetit nebyl nikdy valný, teď ale jídlo potřeboval – jak mu paní Angellová opakovala každičké ráno i večer.

Podcenila však jeho železnou konstituci.

Vychrtlé propadliny pod zjizvenými lícními kostmi se po troškách zaplnily, temné stíny pod očima vybledly, třas rukou ustal.

Algernon Swinburne, který už zase bydlel ve svém bytě v Grafton Street u Fitzroy Square, Burtona často navštěvoval a spokojeně sledoval, jak se přítelově zažloutlé tváři vrací její normální snědost.

Burton si konečně našel čas na sepsání zprávy, která detailně popisovala jeho setkání se sirem Charlesem Babbagem. Nic neskrýval.

Dokument svinul a vložil do plechovky, kterou vstrčil do podivně vyhlížejícího vynálezu z mosazi a skla na svém psacím stole. Vytočil číslo 222 a stiskl tlačítko. Ozval se vzdech, objevil se obláček páry, zarachotilo to, a plechovka vystřelila trubicí dolů, na cestu do premiérovy kanceláře.

Burton se právě uvelebil v křesle a sahal po doutníku, když někdo zaklepal a do pokoje vstoupila paní Angellová.

„Přišla vás navštívit nějaká hraběnka Sabina, pane.“

„Opravdu? Panenko skákavá! Pošlete ji, prosím vás, nahoru!“

„Nemám tu zůstat s vámi?“

„To není nutné, paní Angellová. Já paní hraběnku znám.“

O několik okamžiků později vstoupila do pracovny žena. Byla vysoká a kdysi jí snad nechyběla i jistá hranatá krása, teď však působila ztrhaně: tvář měla vrásčitou, nehty na rukou okousané a nenamalované, kaštanovými vlasy jí prokvétala šedá. Zato oči měla pozoruhodné – veliké, trochu šikmé, s tím nejtmavším odstínem hnědé.

Byla to nejlepší chiromantka a vědma v Londýně a během případu Skákajícího Jacka poskytla Burtonovi mnoho látky k přemýšlení.

„Paní hraběnko!“ zvolal Burton. „To je ale nečekané potěšení! Posaďte se, prosím. Mohu vám něco nalít?“

„Jenom vodu, prosím vás, kapitáne Burtone,“ odvětila melodickým hlasem s lehkým přízvukem.

Burton přistoupil k sekretáři a nalil jí sklenici vody; hraběnka se zatím posadila, setřásla si sukni černé krinolíny a narovnala si čepec.

„Omlouvám se, že vás takhle ruším,“ řekla, když jí podal skleničku a sedl si naproti ní. „Proboha, vy ale vypadáte nemocně!“

„Zotavuji se, paní hraběnko, a ujišťuji vás, že vaši návštěvu velmi vítám a ani v nejmenším mě neobtěžujete. Mohu vám být nějak nápomocen?“

„Ano… ne… ano… já nevím – možná spíše naopak. Já… Já mám vidění, kapitáne.“

„A ta se mě nějak týkají?“

Hraběnka přikývla a napila se vody. „Když jste za mnou loni přišel,“ pokračovala, „viděla jsem, že jste se pustil směrem, který vám nebyl určen, ale který vás dovede k větší spokojenosti.“

„Na to si vzpomínám. Říkala jste, že pro mě je špatná cesta tou pravou.“

„Ano. Ale v posledních dnech si stále více uvědomuji tu druhou možnost, kapitáne, jíž míním cestu původní. Nikoli jen vaši, ale cestu, po níž nám všem bylo souzeno kráčet do chvíle, kdy nás z ní svedl onen muž na chůdách.“

„Edward Oxford. Pohrával si s časem.“

„S časem,“ zopakovala žena tiše. Její oči jako by byly zaostřeny někam do dálky. „Promiňte,“ zašeptala. „Chtěla jsem si s vámi nejprve promluvit, ale je to silnější než já. Nedokážu to zastavit. Musím… Musím…“

Burton se vrhl kupředu a zachytil sklenku, která jí vyklouzla z bezvládných prstů. Oči se ženě obrátily v sloup, začala se zlehka pohupovat v křesle. Promluvila hlasem, který se od toho jejího podivně lišil – jako by byla kdesi daleko a mluvila s Burtonem skrz dlouhou trubici.

„Já promluvím. Promluvím. Všechno je špatně. Nikdo není takový, jaký by měl být. Nic není tak, jak bylo určeno. Brzy se rozpoutá bouře a vy se stanete svědkem ukončení jednoho velkého cyklu a děsivých porodních bolestí cyklu jiného, minulosti a budoucnosti, zaklesnutých ve strašlivém střetu.“

Burton cítil, jak mu hrdlo svírá ledová ruka.

„Mějte se na pozoru, kapitáne, neboť výběžek oné bouře se natahuje zpět, aby se vás dotkl. Existují různé vrstvy, jedna na druhé, jeden klam skrývá druhý – a i ten není ničím než závojem halícím další. Nevěřte tomu, co vidíte. Ty maličké nejsou tím, čím se zdají být. Loutkářka je sama loutkou a čaroděj se ještě nenarodil. Mrtví budou přesvědčeni, že jsou živí.“

Hlava se jí zvrátila nazad a unikl jí hrůzostrašný zmučený sten.

„Ne,“ zašeptala. „Ne. To ne. Slyším píseň, ale ta by se neměla zpívat! Neměla by se zpívat! Muž na chůdách prolomil mlčení věků a čaroděj ho slyší a slyší ho i loutkářka a slyší ho i mrtví a… ach, Bože, pomoz mi…“ její hlas náhle stoupl až k jekotu, „… slyším ho i já! Slyším ho i já!“

Zakryla si rukama uši, prohnula se v zádech, zaškubala sebou v křesle a zhroutila se v hlubokých mdlobách.

„Proboha!“ vydechl Burton. Uchopil ji za ramena a narovnal ji, strčil do sklenice vody kapesník, složený jí ho položil na čelo, přešel k jedné zásuvce a vyndal z ní lahvičku čichací soli. O vteřinu později už baronka mrkala a kašlala.

Burton jí nalil malou brandy. „Tu máte, dejte si.“

Baronka brandy vypila, vyprskla a ztěžka oddechujíc se pomalu uklidňovala.

„Omlouvám se. Upadla jsem do transu?“

„Ano.“

„Bála jsem se, že by se něco takového mohlo stát, ale doufala jsem, že to budu mít víc pod kontrolou. Už dva týdny cítím potřebu vás vidět a předat vám nějakou zprávu, ale netušila jsem, co to je, takže jsem nepřišla.“

Burton jí zopakoval, co mu řekla.

„Nevíte, co to znamená?“ zeptal se.

„To nevím nikdy. Když jsem pod vlivem kouzla, netuším, co říkám, a potom mi to jen málokdy dává smysl.“

Burton ji zamyšleně pozoroval. „Neděje se ještě něco, hraběnko? Připadá mi, že jste nesvá, přestože jste mi tu zprávu doručila.“

Vědma se náhle zvedla a začala přecházet sem a tam, lomíc rukama v rukavičkách.

„Jde… jde… jde o to, že nemůžu uvěřit, že je to poselství platné, kapitáne.“

„Proč to říkáte?“

„Protože… Já vím, že to zní divně… ale tohle, co dělám – má schopnost spatřit nejen budoucnost, ale budoucnosti v množném čísle –, to by nemělo být možné!“

„Nevím jistě, zda chápu, co tím myslíte. Jste pověstná svou přesností a já její názornou ukázku viděl. Očividně to není jen možné, ale skutečné.“

„Ano, a to je ta potíž! Předpovídání budoucnosti, chiromantie, spiritismus – o těchto věcech se mluví v té druhé historii, ale tady nefungují, a ti, kdo si takové schopnosti nárokují, jsou považováni jen za šarlatány a podvodníky.“

Burton vstal, uchopil návštěvnici za nadloktí a otočil ji k sobě.

„Paní hraběnko, vy i já jsme zasvěceni do skutečnosti, kterou zná jen velice, velice málo lidí: totiž že přirozený běh času byl narušen. Historie, kterou prožíváme, se liší od toho, co by jinak bylo. Lidé jsou vystavováni příležitostem a výzvám, se kterými by se možná setkat neměli, a to je úplně mění. Zařízení z budoucnosti zmíněná v rozhovorech Henryho Beresforda, společníka Edwarda Oxforda, s Isambardem Kingdomem Brunelem jsou vyvíjena v souladu se současnými znalostmi, díky čemuž máme přebytek vynálezů, které by s největší pravděpodobností neměly vůbec existovat. A přece je v tom všem chaosu a zmatku jedna věc, kterou si můžeme být jisti: změna času rozhodně nemůže změnit přírodní zákony. Netuším, zda schopnosti spiritisty patří do oboru fyziky, či biologie, vím jenom, že jsou skutečné. A vy jste živý důkaz.“

Jeho pohled se setkal s očima hraběnky Sabiny. Když promluvila, spatřil v nich naprostou jistou: „A přece ve světě, který měl být, skutečné nejsou. Nejsou skutečné. A já nějak cítím, kapitáne Burtone, že tohle je klíč!“

„Klíč k čemu?“

„Klíč k… k přežití britského impéria!“

Později téhož dne postával Burton u jednoho z oken svojí pracovny, pokuřoval manilský doutník, naplňující pokoj štiplavou vůní, a nevidoucíma očima zíral na ulici pod sebou, když tu na okenní římse přistál poštovní papoušek. Když zvedl okno, obdržel vzkaz: „Zpráva od bobkohňáca inspektora Trounce. Začátek zprávy. Doslechl jsem se, že už zase chodíte, ty špinavej řiťokuři. Zastavím se u vás dnes večer v osm. Konec zprávy.“

Burton se tiše uchechtl. Špinavej řiťokuři. To musí říct Algymu.

Také to později udělal, když ho Swinburne navštívil, a básník řičel smíchy, což zarazil Hopsa, Burtonův baset, tím, že básníka kousl do kotníku.

„Jau! Čert aby vzal to zpropadené psisko! Proč to pořád dělá?“ vřískl Swinburne.

„Je to jeho způsob, jak vyjádřit náklonnost.“

„A to ho nemůžete vycvičit, aby ji vyjadřoval o něco méně?“

Seděli a povídali si; oba se cítili ve společnosti toho druhého uvolněně a vychutnávali si své sice nepravděpodobné, přesto však přirozené přátelství. V celém Londýně by se možná nenašla podivnější dvojice než drsný cestovatel s brutální tváří a jemný, poměrně zženštile působící básník. A přece je svazovalo intelektuální – a snad i duchovní – pouto, které vzniklo díky společné lásce k dílu portugalského básníka Camoese, bylo živeno sdílenou touhou zjistit, kde leží jejich hranice – pokud vůbec nějaké mají –, a teď ještě posilováno výzvami a nebezpečenstvími, kterým společně čelili v králových službách.

Přesně v osm se ozvalo bušení na domovní dveře, následované kroky po schodech a zaklepáním na dveře pracovny.

„Dále!“ zavolal Burton.

Dveře se prudce otevřely a přes práh přešla paní Angellová. Stála a nervózně si utírala ruce do propínací zástěry.

„P-přišel v-vás navštívit inspektor T-Trounce a nějaký mladý ko-konstábl, pane,“ koktala. „A… a… svatá dobroto!“

„Paní Angellová! Je vám dobře?“

Za paní Angellovou vstoupil do pokoje Trounce. A za ním konstábl Bhátí.

„Zdravím, kapitáne! Zdravím, Swinburne!“ vykřikoval muž ze Scotland Yardu vesele. „Paní Angellová, moje milá, nebojte se! Slibuju, že je to naprosto neškodný!“

„A-ale… pámbů mě ochraňuj!“ zajíkala se stará dáma. Rozhodila rukama a vyběhla z místnosti.

„Kdo je neškodný?“ vyptával se Burton.

„Už zase vypadáte jako dřív!“ zvolal Trounce, ponechávaje otázku bez povšimnutí. „Ale to nevadí! Stávají se i horší věci!“

Swinburne vypískl smíchy.

„Pojďte dál, pánové, a vezměte si pití a doutník,“ pozval Burton muže dovnitř a ukázal ke karafě a krabici s doutníky.

Oba ho poslechli, přitáhli si dvě křesla a usadili se ke krbu společně s královým agentem a básníkem. Hopsa se jim rozvalil u nohou na podložce před krbem.

„Máme pro vás dárek, kapitáne,“ prohlásil Trounce s nezbednou jiskrou v oku.

„Vážně? A proč?“

„No, za prokázané služby a já nevím co ještě! Navíc jsem si všiml, že nikdy nemáte vyčištěné boty, manžety máte roztřepené a vaše límečky potřebují naškrobit.“

„Detektivem za každé situace. Co má, u všech všudy, péče o můj vzhled společného s čímkoli jiným?“

„Naznačuju, kapitáne Burtone, že vám strašně chybí džentlmenův muž – komorník!“

„Mám hospodyni a služku. Ještě nějaký personál, a povedu domácnost!“

„Jenom ty její členy, kteří vedení potřebují,“ řekl Trounce. Mrkl na Bhátího.

Mladý konstábl se usmál a zavolal: „Vstupte!“

Dovnitř vešla postava z lesknoucí se mosazi, zavřela dveře a tiše bzučíc se zastavila.

Hopsa zakňučel a schoval se za křeslo.

„Panenko skákavá!“ zvolal Swinburne. „To je ten mechanický chlapík z Trafalgar Square?“

„Právě on!“ odvětil Trounce. „Konstábl Bhátí už ho tři týdny studuje.“

„V převorství jsme našli klíč, který do něj pasuje,“ dodal konstábl. „Pak už to byla jen otázka pokusů. Jak jsem si myslel, ty tři přepínače vpředu na počítacím strojku určují, jak se bude chovat. Dá se udělat agresivnějším, podřízenějším a nezávislejším, můžete ho nastavit, aby reagoval na jakýkoli hlas, na konkrétní hlasy nebo jen na ten váš. Co myslíte, kapitáne Burtone?“

Burton pohlédl na každého ze svých hostů a pak pohled stočil k mosaznému muži.

„Upřímně řečeno, pánové,“ řekl, „vůbec nevím, oč se tu jedná. Vy chcete, abych si ten přístroj nechal jako komorníka?“

„Ano,“ přisvědčil Trounce. „Udělá, cokoli mu přikážete!“

Bhátí přikývl a doplnil: „Je dost nezávislý, aby plnil úkoly bez toho, že byste mu musel pořád něco říkat. Pokud mu například poručíte, že se má postarat, abyste měl každé ráno v šest naleštěné boty, už mu to nebudete muset připomínat.“

„Kéž bych mohl to samé říct o svojí paní!“ zabručel Trounce.

„Počkejte, kapitáne!“ vyskočil Bhátí. Přešel k mosaznému muži a zastavil se před ním. „Teď buďte všichni tiše, prosím vás. Kapitáne Burtone, řekl byste pár slov, až na vás kývnu?“

„Slov? Jakých slov?“

„Jakýchkoli! Na tom nesejde!“

Konstábl vytáhl z kapsy malý šroubováček, otočil se k mechanické postavě, odšrouboval okénko na jejím „čele“ a pomocí svého nástroje přepnul jeden z maličkých přepínačů uvnitř.

„Příští hlas, který uslyšíš,“ řekl stroji, „bude jediný hlas, který budeš poslouchat, pokud ti ovšem nedá jiné instrukce.“

Otočil se a kývl na Burtona.

Slavný cestovatel si poněkud rozpačitě odkašlal. „Já… ehm… jsem Richard Burton a ty jsi teď podle všeho můj komorník.“

Mosazný muž pootočil hlavu, až to vypadalo, že hledí přímo na Burtona.

Zasalutoval.

„To je jeho způsob, jak potvrdit váš příkaz,“ vysvětloval Bhátí. Sáhl do okénka a přepnul spínač zpět, pak malá skleněná dvířka zavřel a začal je přišroubovávat.

„Okamžik, konstáble!“ přerušil jej Burton. „Pokud všichni souhlasíte, rád bych to zařízení nastavil tak, aby přijímalo příkazy od všech přítomných a také od paní Angellové.“

„Jste si jistý?“ zeptal se Trounce.

Burton přikývl a zatáhl za šňůru visící vedle krbu. Ta rozezněla zvonek v suterénu a přivolala hospodyni.

Když přišla, Burton jí pověděl o novém komorníkovi a Bhátí prošel celý proces s ní, s Trouncem i se Swinburnem.

Paní Angellová opustila pracovnu se zmateným výrazem ve tváři a Bhátí se zatím připojil k ostatním u krbu a zapálil si dýmku. S úsměvem sledoval, jak Burton zařízení obchází, poklepává mu na prsa a zkoumá malé vačky otáčející se v jeho hlavě.

„Ten se hodí!“ mručel si králův agent. „Velice užitečný! Nemohl bych si z něj vycvičit partnera na šerm?“

„Určitě!“ odpověděl Bhátí. „Ačkoli nejspíš zjistíte, že je jako protivník příliš rychlý!“

Burton pozvedl obočí.

„Abych nezapomněl,“ dodal konstábl, „jednou denně bude potřebovat natáhnout, a jestli to smím navrhnout, také byste ho měl pojmenovat. Jméno vám usnadní vydávání příkazů.“

„Aha, ano, chápu, co tím myslíte.“

Burton se postavil před svého nového komorníka a oslovil ho: „Poznáváš můj hlas?“

Mosazný muž zasalutoval.

„Tvé jméno zní… Admirál Nelson!“

Další zasalutování.

Burtonovi hosté se zasmáli.

„Bravo!“ provolával slávu Swinburne.

Králův agent se obrátil k policistům. „Děkuji vám, inspektore Trounci a konstáble Bhátí – je to velkolepý dar! A teď navrhuji, abychom případ mechanického muže z Trafalgar Square uzavřeli tím, že dáme mému komorníkovi první rozkaz.“

Trounce povzbudivě přikývl.

„Admirále Nelsone!“ přikázal sir Richard Francis Burton. „Servíruj pití!“

A pití bylo náležitě naservírováno.

Později téže noci králův agent zjistil, že nemůže spát. Trápila ho jedna otázka. Vyslovil ji do tmy: „Co se stalo s pravými Zpívajícími kameny?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Případ mechanického muže.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.