Tomáš „Puero“ Řeha

Půlnoční půlobraty

Tribun EU

2012

© Tomáš „Puero“ Řeha, 2011

This edition © Tribun EU, 2011

Věnováno obětavému personálu popáleninového centra fakultní nemocnice v Ostravě Porubě za záchranu života…

Vděčný pacient

Sleduj, jak se noc kousek po kousku obrací.

Li Šang-Jin (813-858)

Obsah

Půlnoční půlobraty

R.E.M.

Nečekám

Astrosenzibilita

Sny z hroznových kuliček

Býti Robinsonem

Večery podle Rilkeho

Déšť zlatých tremisů

Hawkingův informační paradox

Sestrojenina

Býti pavoučkem

Vzplanout jako meteor

Improvizace č. 38

Floyd tluče hlavou dřevěnou
o měsíční zeď, jen neví, jestli to bylo,
bude, či zda je to teď

Vulkán – nultá planeta solární soustavy

Ubu-idim-gud-ud

Půlnoční půlobraty

Pověz,

proč dny končí v půlce noci?

Je to kvůli tomu tichu?

Proto se dny rodí ve snech?

Obracíš noc mezi prsty

ladně jako minci,

Nefritový princi.

Odlomený dnešek uvadá

ve tvých dlaních zítřejších.

Nepostřehnutelně zbledly

unavené hvězdy,

je slyšet padat sníh.

R.E.M.

Usínám…

odlepiv se od země,

tak snadno

a lehce

jako zvuk tónu

opouští

elektrickou kytaru…

Stoupám

pomalu

do náruče nebe

přes korunu jilmu,

sleduji sám sebe

z perspektivy andělů,

z pomalého filmu.

Padám

– ovšem pozpátku –

nad sněhem pokrytou

jasmínovou zahrádku.

Stoupám

metr po metru

za paprsky Slunce,

Dám se odnést

kamsi po větru.

Vznáším se

nad čáry tryskáčů,

za atmosférické hranice,

mimo dosah signálů

geostacionární družice…

Vzdalující se Zemi

věnuji pohled

za orbitou Měsíce,

ve vzduchoprázdnu vesmíru

sčítám blížící se hvězdice…

Nečekám

Nečekám

rychlík, co vzal by mě k ránu,

vavřínový věnec ani slavobránu.

Ani dlaň,

kde bych ulehl a nechal se nést,

a kdyby kdo fouknul, vzlétnu jak chmýří

až na sám práh nebe a hvězd.

Nečekám polibek na dobrou noc,

nesložím hlavu do Tvého klína,

čekám jen sen, lehký jak moře vína,

v kterém, když utonu,

nikdo mi nepřijde na pomoc.

Astrosenzibilita

Věříte,

že mají hvězdy cit pro dokonalou hudbu?

Že je o co stát?

Slyšíte

ty procítěné fistule a trylky nočních

serenád?

Cítíte,

jak celý vesmír tajně lapá po dechu?

Myslíte,

že hudba sfér, co hrají

ve Valhale – tedy v ráji –

je snad hudbou k poslechu?

Proč ti, co jim naslouchají

s nepatrným klidem,

proč ti, co jim naslouchají,

nerozumí lidem?

Sny z hroznových kuliček

Zastav se člověče

mezi proužky

vinice

nalej víno

do sklenice

hroznové víno

zpomalí tvůj přemarný spěch

zastaví světaběh

slunce z hor

zapadá za obzor

dálky cest

k branám hvězd lákají

k marným snům

o cestách

vesmírem

za Štírem jdem

já a ty

polykáš

hroznové planety

Býti Robinsonem

Zvláštní,

jak ožívá noc,

když jí prochází

noční déšť a opar,

jak usíná i ticho…

Včera

poslouchal jsem

otevřeným oknem

oddechovat půlnoc

zahalenou v mlze.

Počal jsem

mizet v kefíru

jak ty lesy,

jak šedočerný

horizont.

Ze zahrady byl

náhodný ostrov

a já – slovenský

Robinson.

Večery podle Rilkeho

Mám rád

temné chvilky ve mně,

jako Rilke.

Mám rád,

když je v noci

mlha – svět zmizí,

slova blízká,

známá místa

pro jednou jsou cizí.

A mám rád mlhu,

když je noc,

a hukot řek,

když o kameny ocasy

melodicky šplouchají.

Mám rád lucerny na nábřeží,

co se na nic neptají,

a hvězdy!,

když zavěšeny na okraji mlhy

démonicky blikají.

Déšť zlatých tremisů

Hvězdy jsou tremisy burgundského krále.

Zlaté a stříbrné mince na černém sametu,

co hvězdář se rozhodl je spočítat.

Když v noci zakloníš hlavu,

jsou tam, my jsme tu.

Královské poklady snů plují nebem

a do noci zní hoboje a klavír.

Vím, ležela bys takhle asi stále,

kolébána něhou a šeptem sladkých slov,

a snad i věřila přání, že k zemi spadnou

ve stříbrném šumícím dešti

zlaté tremisy burgundského krále.

Hawkingův informační paradox

Náš vesmír je děravá kapsa.

Písky času z přesýpacích hodin

vysypou se z kapsy kamsi

mezi řádky paralelních rovin.

To znělo dobře.

Měl jsem si to zapsat.

Na okraj sobotních novin.

Všecko bylo bezcenné,

a to necituji Nietzscheho.

Jsme – nejsme stíny ničeho,

jsme dluhy dávno splacené

a nikdy jsme tu nebyli.

Jsme virtuální omyly.

Sestrojenina

Mám sestrojit svět?

Dobrá –

udělte mi časový limit

a spusťte odpočet.

Upletu ho z drátů:

kontinentální spleteninu,

chaotické větvoví olšin,

vosí žihadlo,

každičký detail.

Pak to celé celičké

zapojím do elektřiny.

Všechno se rozsvítí,

rozbzučí, rozjede.

Magnetické protuberace

nejbližší hvězdy

budou v nitru planety

indukovat plazmu.

Chvět se bude v rytmu

bušícího srdce.

Býti pavoučkem

Býti pavoučkem,

prohánět se mezi židlemi,

zkoumat dna váz a škvíry,

záviděl bych lidem

jejich makrosvět.

Tkal bych krajky.

Do záclon a do každého koutu

jemné jako aksamit,

pružné jako guma,

přesné jako kvádry pyramid.

Ve světle lampy

schován za sklenicí s vínem

bych snil o velkých předcích

a kochal se vlastním stínem.

Po jejich vzoru

oprášil bych svůj větrný koráb

a s dalekohledem u kormidla

brouzdal ranní mlhou,

dal se na pouť dlouhou

do Flander

nad hlavami pavouků,

nad příbytky lidí

a byl větší aspoň touhou.

Za měsíčných nocí

hrál bych na housličky

potichu, smutně a sladce,

až by tráva pláčem

orosila moje sítě,

na které chytal bych štěstí

a na nichž bych se chodil dívat

do trní, kam břízy stíní,

na dívky, které jdou sbírat

sladké plody ostružiní.

Vzplanout jako meteor

Pojď, ruku mi dej,

zjistit, co je za hvězdami,

poletíme vedle sebe

tam, kde končí modré z nebe,

nad věžičky s hodinami,

nad větrné růžice,

na místa, kde nebem bruslí

televizní družice.

° ° ° ° °

Mata Hari s rubínovým emírem

cestují teď na peršanu vesmírem

nad dva tisíce dvě stě

kormorány z alpských hor.

Na zpáteční cestě

vzplanou jako meteor.

Improvizace č. 38

… jsem tě potkal?

Hvězdičky moje s vlasy až po pás,

rozličných jmen a vůní a chutí,

dosud jsem žízniv, dosud jsem po vás

nezhasil žízeň, tu která mě nutí

vcházet vám do snů, když sladce spíte,

i přestože na mě již dávno nemyslíte.

Není to ten sen, kde…

Floyd tluče hlavou dřevěnou
o měsíční zeď, jen neví, jestli to bylo,
bude, či zda je to teď

Je tu někdo?

Ticho.

Asi nás vypnuli.

A přitom při přechodu Alp

na elektrických kytarových slonech

na nás hleděli s nadějí.

Éh, po těchhle slovech

bych si raději

vyříznul jazyk.

Pošlu ho poštou.

Až poštou došlou,

až pošlou doštou

až ten vzkaz dočtou,

daj si ten jazyk do boty.

Já hlavou do zdi,

ty dřevěnou nohou

vytočíme SOS.

Let na Měsíc

za pět Palackých

se slevou

ještě dnes.

Klečím na Měsíci,

do kamery tluču

hlavou, ale marně.

Jsem já ten já, co tu klečí?

Nejsem já tím já,

co tu bude klečet zítra?

A nebyl jsem tu už někdy?

Nebo budu?

A který z mých já vlastně?

Je tu někdo?

Ticho.

Asi nás vypnuli.

Vulkán – nultá planeta solární soustavy

Jsi tam?

Jsi sám?

Nevím.

Já to vlastně

nepoznám.

Byl jsi?

Byls?

Jsi?

Jsem

si

jaksi

nejist,

ne – jist.

Jsem zklamán.

Byl jsem klamán.

Byls,

jsem

klam,

mam.

Jsi tam?

Ubu-idim-gud-ud

Řekni,

není mé lívancové království k nakousnutí?

Být Slunce z marmelády, otřít se lehce,

zakousl by ses do vláčného povrchu?

Není tenhle design lákavý?

Jak sladký je asi vnitřek?

Vrazit sem další kometa,

všechna malinová šťáva vyteče.

Máš snad jiný názor, člověče?